Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kan jeg få en øl?
-Naturligvis. -Takk.
Jeg skal hente en.
Hvorfor sa du ja til å treffes?
Det er en interessant historie, og…
Jeg har et annet perspektiv.
Sieg heil!
Jeg tilbrakte ti år undercover i ytre høyre.
Det var mye verre enn jeg trodde det var. Virkelig. Det var beintøft.
Spesielt de første årene, det var ren nazisme,
folk konkurrerte om å være så radikale som mulig.
Folk snakket om å starte en rasekrig.
Ja, en rasekrig.
Det ville komme en tid hvor vi måtte drepe folk.
Vi skrev drapslister.
Og så var det de som bygde bomber.
På 90-tallet var det bråk i gatene.
Mye spenning.
Situasjonen var lettantennelig.
Men vi trodde ikke at noen faktisk ville gjøre det.
Men så gjorde noen det.
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
FULLT BEREDSKAP I ALLE BYER
BABY MED 4-TOMMERS SPIKER I HODET
"NESTE GANG BLIR DET DERE"
Dette avhøret blir tatt opp.
Jeg er etterforsker Terrence Boland,
ved antiterroravdelingen på New Scotland Yard.
Også tilstede er…
Etterforsker Philip Johnstone,
fra antiterroravdelingen på New Scotland Yard.
I dag er det 1. mai 1999, klokken min viser 18:13.
AVHØR AV MISTENKT, 1. MAI 1999
LYD FRA DET ORIGINALE OPPTAKET
Grunnen til at vi er her er for å få sannheten frem.
Jeg ville bare være gnisten.
Gnisten som skulle sette fyr på landet.
Tankene tok mer og mer overhånd.
Jeg kunne ikke tenke på noe annet. Det var skjebnen min.
Til slutt våknet jeg en morgen og tenkte ikke mer på det.
Jeg skulle gjøre det.
Når hadde du tenkt at bomben skulle gå av?
Lørdag.
Halv seks.
LØRDAG
Den vakre morgenen var alle overalt,
solen skinte, Brixton var sprudlende, og folk holdt på med sitt.
Ferskener, plommer, nektariner! Vi har jordbær! Kom!
Vi har Harrods-frukt til Woolworth's-priser!
Brixton er et fantastisk sted. Det er et historisk sted.
Det var her alle de svarte først bosatte seg i London.
Folk jobber sammen, folk bor sammen.
Vi kjente folk fra hele verden.
Folk som selger alt og overalt, de tjener pengene sine der de kan.
Den koster to pund.
-Vi hadde alle CD-ene på hitlistene. -Alle CD-ene.
Snoop Dogg…
Michael Jackson, Madonna.
Jeg hadde en pornofilm med Snoop Dogg.
Ja.
-Piratkopiert, jeg så den ikke. -Vi solgte ikke det.
-Jo. -Jeg trodde ikke det. Greit.
Vi var som Robin Hood, men Our Price over veien var ikke enig.
Vi pleide å si: "Dette er min pris, ikke Our Price."
Vi rimte mye.
"Har ikke fått den, jeg har stjålet den selv."
"Jeg bryr meg ikke om det er godtatt, halvparten av butikkpris."
Den er fin. High-five.
Ikke la meg vente.
17:09
17:10
Kokosnøtt!
Kokosnøtt, fersk her.
Vi var der alle sammen, en skjønn, nydelig dag.
Plutselig sa naboen til meg:
"Talent, det er en veske her, og jeg kan høre en lyd."
"Hva slags lyd hører du?" Han sa: "Kom og se."
Så jeg gikk ut av båsen min,
og jeg hørte…
Det var lyden fra den svarte vesken.
Det kunne vært en gullbarre. Det kunne vært dop.
Det kunne vært penger. Den var ikke vår.
Jeg åpnet den og kikket ned i den, da så vi det: "Det er en bombe."
Jeg er ikke en bombeekspert, men jeg skjønte det da jeg så den.
Jeg hadde ikke sett en før.
Det var som en tegneseriebombe.
-Ja. -Med en klokke og alt.
-Man skjønner det. -En gammel vekkerklokke.
Med bjeller på.
-En rund klokke i en plastboks. -Det stemmer.
Det stakk ledninger ut av plastboksen og de gikk…
-Inn i en brun boks. -En boks full av spiker.
Jeg sa: "Ring politiet",
vi visste ikke hva som foregikk eller hvem som eide vesken,
det var ingen der.
Så jeg gikk tilbake til båsen min for å ta hånd om kundene mine.
Jeg ville ikke ha noe med det å gjøre, jeg gikk, men kom tilbake.
Jeg husker en fyr: "Å, ikke vær så dum. Legg den i søpla og glem hele greia."
Det var vilt. Ingen visste hva de skulle gjøre.
17:28
17:29
Ingen tror på dette. Jeg har fortalt det så ofte.
Et dophue tok ut bomben og stjal veska. "Nei, du tuller. Det skjedde ikke."
"Jo, jeg sverger. Det skjedde."
-Selv nå er det dophuer… -Dophuet kom fra denne vinkelen.
Han kom rundt båsen og tok den opp.
Vi sa: "Legg den fra deg, din tulling. Det er en bombe."
Han tar på bomben, alle sier "Hva gjør du?"
Alle ser den fordi han tok den ut.
Den er åpenbart der, og han bare…
Han bare tok vesken og gikk av gårde.
Han ville ha vesken, så han tok den.
Sikkerhetsvakten ringte politiet, politiet kom…
Da politiet kom, sa jeg: "Det er en bombe."
Trekk tilbake, er dere snille!
Takk.
Jeg husker ikke at jeg ble kastet.
-Jeg husker at jeg reiste meg. -Ja.
Kom meg opp fra bakken.
-Jeg hørte deg rope. -Ja.
-Han ropte navnet mitt. -Det var etterpå.
Jeg fant ham på en båre ved et busstopp.
"Jeg er her, Lee."
Jeg måtte dukke under vognen min.
Jeg trodde ikke noen overlevde,
det var som om hele bygningen kollapset ned på alle.
Jeg fikk en spiker i beinet, men han fikk ingenting, utrolig nok.
Folk hadde mistet lemmer, de hadde spiker i hodet, jeg tenkte:
"Hvorfor skal jeg kaste bort en båre for å dra til sykehuset."
Så de kuttet opp jeansene hans.
Jeg fikk dem av mamma til bursdagen.
"Ikke klipp opp buksa! Mamma kjøpte den til meg."
Det var glass overalt.
Jeg var ikke skadet,
jeg var takknemlig for det.
Det var mange rundt omkring som var skadet.
Alle løp overalt for å finne ut om deres kjære var trygge.
Det var en skrekkens dag.
Tenkte du på konsekvensene?
Nei.
På toget tenkte jeg bare på eksplosjonen.
Jeg måtte gjøre det. Jeg var som en robot.
Tenkte du på…
…menneskene?
Nei.
Overhodet ikke.
Trettini personer ble skadet,
inkludert et barn med en fire-tommers spiker
inne i skallen.
Kombinasjonen av brannskader og eksplosjonsskader
med alvorlige splinterskader er vanskelig å behandle.
Denne bomben var laget for å drepe så mange som mulig,
og det er et mirakel at ingen mistet livet den dagen.
En spikerbombe er utformet for å gjøre maksimal skade
på maksimalt antall mennesker, drepe så mange som mulig.
Å legge metallfragmenter i en bombe og så utløse den,
metallet vil skyte ut i 480 km i timen.
Spiker drar med seg alt annet
eksplosjonsbølgen drar med seg.
Og når de beveger seg gjennom forskjellige mennesker,
kan den bære biter av én person inn i en annen.
Så du ender opp med svært komplekse sår,
biter av noens bein kan ende opp i brystet deres,
eller i brystet til en annen person.
Vi hadde aldri sett noe slikt før.
Jeg står i hjertet av Brixton,
der stemningen er preget av sinne overfor den ansvarlige for spikerbomben.
Det er anspent i Brixton.
Vi skal finne ut hva som skjedde, så tar vi det derfra.
Med meg er Mike Franklin, fra politiets rådgivende samfunnsgruppe.
Mike, jeg har sett hvor anspent det er her nå.
Ja, folk er sinte.
Dette var et feigt angrep på uskyldige mennesker,
som utførte lørdagens lovlige gjøremål.
Lemmer ble amputert, kjøttsår forårsaket av spiker.
Folk mistet hørselen og synet.
Det var ikke bare en bombe som eksploderte.
Dette ødela livene til folk.
Politiet ville ikke hoppe til konklusjoner.
De ville si: "Vel, vi vil være åpne for hva motivasjonen kan være."
Jeg visste det var et rasistisk angrep. Instinktivt.
Når sånt skjer der du bor, vet du normalt sett hva det kan være.
Og politiet sa ting som: "Vi vil fange gjerningsmannen like mye som deg."
"Nei, det vil dere ikke, hvor bor dere? Dere bor ikke i det utsatte området."
Og det at ingen ble drept første gangen kan bety at han kommer tilbake.
London hadde blitt bombet tidligere.
IRA-kampanjene skjedde for ikke lenge siden.
I morges ble bevis hentet fra bygningen som nå undersøkes nøye av bombegruppen.
En teori er at angrepet
var et kalkulert hevnangrep av IRA etter oppdagelsen i Southampton…
Men vi hadde ikke erfaring med en bombe av den typen
midt i en handlegate.
LONDON-POLITIET
Annette, hei. Simon Foy her.
Jeg var den unge, uerfarne, ganske ambisiøse,
sikkert litt naive, håpefulle lederen i Brixton-avdelingen.
Det var det mest utfordrende miljøet å jobbe i.
Atmosfæren var ganske anspent.
Det var mange spekulasjoner
om hva som foregikk, og hvem som var ansvarlig for det.
Det kunne være flere grunner bak det.
Vi visste at gjengvolden blusset opp, det hadde vært nylige skyteepisoder.
Var det det?
Folk sa: "Kom igjen. Hva skal dere gjøre med det?"
Tror dere ikke at det er på tide
å innrømme at dere ikke har nok politifolk
til å gjøre jobben som er nødvendig i dette samfunnet?
Folk følte seg underbeskyttet og overkontrollert.
Vi opplevde Brixton-opptøyene i 81.
Dødsfall i varetekt hadde vi sett,
så det var flere av oss som ikke var komfortable med
å jobbe med politiet, vi manglet tillit.
Politiet trakasserer oss med stopp og sjekk.
Politiet skal flomme området på grunn av bombingen.
Stopp og sjekk var et problem da jeg vokste opp.
På lørdagstur til Brixton med venner, gå i platebutikker, sånne ting.
De fleste lørdagene ble man stoppet og sjekket.
Politilederen her i området sa til meg at det rådet han gir dere
er at dere bør tenke på å bli politi. Han har ikke nok…
Venner ble tatt med til stasjonen og kom ut med blåmerker.
De sa de ble slått i ansiktet av en politibetjent.
Det var ganske normalt.
Det var sånt som skapte motvilje mellom miljøet og politiet.
Nå til dagens andre nyheter.
Etterforskere som etterforsker bombeeksplosjonen i Brixton i Sør-London
sier at de holder et åpent sinn om hvem som står bak.
Angrepet er ikke knyttet til en terrorgruppe.
Var du her forrige lørdag?
Det er mange som har tatt kontakt,
men ingen har foreløpig kunnet fortelle noe konkret om gjerningsmannen.
Ingen visste noe som helst.
Var det en gruppe mennesker? Var det én person?
Det skapte frykt.
KAN DU HJELPE?
Politiet overvåket ikke ytre høyre på den tiden.
De sa de gjorde det, nå og da ble noen arrestert,
men sikkerhetstjenestene anså ikke ytre høyre som en trussel.
De bare skrev om ting, de kom ikke til å gjennomføre det.
De er bare en gjeng pøbler. Hvorfor må vi se på dem?
Searchlight var en privat etterretningsoperasjon.
Vi infiltrerte og overvåket fascistgrupper.
Rettigheter for hvite!
Vi hadde advart om det i årevis.
En terroristbevegelse som forsvarer den siste skanse,
sloss mot systemet.
En slags undergrunns geriljahær.
Det handlet om terrorisme og om å drepe folk.
Sieg Heil!
Dette var farlige tider, og vi ville stoppe dem.
Jo mer vi kan lære om hva de driver med, jo mer kan vi stoppe det de gjør,
sette søkelyset på det de gjør.
Og så ble vi kontaktet av noen som ville jobbe som frivillig.
Hallo, Searchlight.
Han var tidlig i 20-årene, politisk engasjert, antirasist.
Jeg mente at det beste han kunne gjøre var å infiltrere ytre høyre.
Og det var det han gjorde.
Er det viktig å holde identiteten din hemmelig?
Ja.
Disse gutta er veldig farlige.
Og de tror fortsatt at du er nazist?
Ja.
Hvorfor gjorde du det?
Jeg liker å være spion. Det er…
Det er spennende.
Kan du begynne med begynnelsen?
I 1999 var jeg undercover i BNP.
For det nye århundret trenger vi et nytt ideal,
en ny type politikk.
British National Party var partiet for lov og orden.
Vi må stoppe innvandringen,
og vi må hjelpe innvandrerne hjem.
Vi anså oss som anstendige, hederlige og lovlydige borgere.
Vi var de snille.
Å bygge en bevegelse,
som i det kommende århundre
vil sette det "store" tilbake i Storbritannia.
Men bak den fasaden gikk folk på BNP-møter
i en kirke eller i bakrommet til en pub.
Drit og dra.
Og folk distribuerte drapslister, nazistisk propaganda
og bombemanualer.
De drømte om at noen skulle sprenge foreslåtte mål.
Det var ganske ekstremt.
Min antagelse var
at de holdt nazi-greiene skjult for nye rekrutter,
men de sa rett ut at det var bra å drepe jøder.
-Første dagen? -Første dagen, ja.
Hva tenkte du?
Jeg var sjokkert. Jeg var redd, men jeg var også spent.
Og det at de var så åpenlyst nazistiske
var en god grunn til å fortsette, sant?
Følte du at folk ville finne ut hvem du var?
Egentlig ikke, nei.
Jeg antar at de så det som åpenbart
at en hvit mann ville delta i organisasjonen deres.
Antifascistene ante ikke at jeg var på deres side.
Det hendte at jeg fikk juling.
Den verste gangen… Det var en jente som slo meg i hodet med en hammer.
Det var min virkelighet.
Hva tror du på?
Vi har så mange fattige hvite i dette landet.
Det er så mye tull, alt må være likt , alt dette…
Det er setter hvite…
De hvite blir fornedret i dette landet. Folk som meg.
-Så du ville plassere noen bomber? -Ja. Så mange som mulig.
Én i uka.
Hvorfor la du spiker i dem?
Fordi det ville knuse vinduer, skade og lemleste folk.
Og drepe folk.
SJU DAGER SENERE
17:28
17:29
LØRDAG
For andre helg på rad
har etniske samfunn igjen blitt angrepet i hovedstaden
uten noen forvarsel.
Brick Lane er stengt av, og selv om sjokket er stort
er lettelsen høy fordi ingen ble drept.
Dette angrep hjertet av det bengalske samfunnet.
Vi har et problem, det er raseterrorisme.
Dette er uhyrlig, vi tolererer det ikke,
vi skal gjøre alt vi kan for å finne de ansvarlige.
De blir tiltalt og stilt for retten. Det er sikkert.
Jeg står med Siddy Shivdasani, redaktør for avisen Eastern Eye.
Vi har selv i dag mottatt dødstrusler på våre kontorer.
Vi advarte leserne i forrige uke.
Hvis du bor i etniske områder, vær forsiktig.
Mens politikerne og politiet vingler om det var hatkriminalitet,
planla de i mellomtiden et nytt angrep.
Jeg prøvde å formidle frustrasjonen min overfor politiet.
Prøvde å gjøre det rette.
Jeg forsøkte å gjøre det rette.
Jeg var redaktør for en britisk asiatisk avis.
Vi opplevde en del rasisme.
SØPPEL
Du ble vant til det etter hvert, og det var litt tankeløst, faktisk.
Men så fikk vi dette brevet.
NÅR KLOKKENE SLÅR
Det var fra en gruppe kalt White Wolves.
Jeg visste at det asiatiske området ville bli angrepet. Jeg følte det på meg.
Men politiet ga oss ingen råd
om hvordan se etter noe mistenkelig eller å være på vakt. Ingenting.
Vi følte at de ga faen.
Bomben som eksploderte i Sør-London på lørdag ble laget av en galning.
I kveld kan du hjelpe, nå får du høre hvordan.
Dette er mengden spiker som var pakket rundt eksplosivene.
Hvem kjøpte dette?
Det var ikke en vanlig snekker. Hvem kjøpte så mye spiker?
Alan Fry er leder for antiterroravdelingen.
Har dere kommet lenger med det dere vet så langt?
Vi har nok det, men det er for tidlig å si noe konkret
når det gjelder etterforskningen.
Hvis du kan hjelpe på noen måte, så gjør det.
Belønningen er på 10 000 pund. Den kan øke.
Det var ikke mange seriemordere i dette landet,
det hadde aldri vært en seriebomber.
Folk var redde.
Jeg ledet etterforskningen.
Ansvaret var enormt.
Jeg hadde ingen erfaring med terroretterforskning.
Det brakte presset til et helt annet nivå.
POLITIKONTROLL
Politiet ser på flere timer med film fra overvåkingskameraer,
de håper at den som plantet bomben
har blitt filmet og at noen kan kjenne igjen vedkommende.
Kvaliteten på overvåkingsfilm i 1999 var ikke bra.
Men vi fant bilder av en mulig gjerningsmann.
Det var en mann med en hvit caps som bar noe over skulderen
som lignet på en gymbag.
Det eneste problemet var at han ikke var gjenkjennelig.
Vi kontaktet alle instanser.
Vi kontaktet amerikanerne og militæret.
Vi sendte bildene ut i håp om at noen kunne forbedre dem.
De klarte ikke det.
Vi måtte fortsette å lete.
Jeg begynte å samarbeide med politiet.
Vi hadde felles pressekonferanser.
Da de kom med et bilde av et individ,
muligens gjerningsmannen, visste de ikke om de ville publisere det.
Fordi det var kornete.
Det var et ufullstendig bilde.
Jeg sa: "Et familiemedlem vil kjenne igjen personen på bildet.
Publiser det nå, i dag."
"Vi kan ikke det."
Jeg sa: "Mens dere vingler, bygger han den neste bomben.
Det haster. Publiser det nå. Ikke kast bort tiden.
Hva sier dere om en bombe går av mens vi har denne samtalen?
Og jeg sier dere kunne ha forhindret det. Publiser det jævla bildet nå."
Men ingen gjorde det.
Politiet spurte oss: "Hadde vi hørt noe? Hva var vårt syn?"
Vi stilte folk de samme spørsmålene.
Hvem blir de neste? Kommer folk til å dø?
Folk rundt om i landet tok æren for det. White Wolves.
Brev fra East Midlands ble sirkulert.
Vi gikk inn i høygir. Jeg husker det.
Vi jobbet døgnet rundt for å finne ut av det.
Skrev lister, hvem kunne ha gjort noe sånt?
Ingen hadde hørt noe.
-Hva gjorde du for å finne bomberen? -Jeg traff folk.
Jeg latet som om jeg var glad og spurte: "Aner du hvem det er?"
Den type ting.
Men ingen hadde peiling.
Ingen hadde peiling.
Det er vanskelig å være i en situasjon hvor du spionerer på folk,
og du prøver å skru av stemmene i hodet ditt,
det er ikke lett.
Jeg…
Jeg ble immun mot rasismen og fascismen.
Vi så opp til helter
i bevegelsen vår, som Waffen SS, Hitler, selvsagt.
Det var et inspirerende miljø for en rasist.
Følte du at du ble hjernevasket?
Jeg skulle gjerne sagt nei.
Men…
Ja, definitivt. Ja, de indoktrinerte meg. Ja.
Det var som om…
Ja, jeg tvilte på Holocaust.
Og jeg tenkte til og med at jeg kanskje var naiv
hvis jeg fulgte gjengs oppfatning
om at det skjedde.
Hvis de kan komme inn i hodet mitt, tenk hva det gjør med andre.
Kom igjen!
Når dere er klare.
Rettigheter for hvite!
Når du var i den boblen,
var du med likesinnede.
De var sinte på det samme som deg, de fleste hadde samme bakgrunn som deg.
Du var isolert fra virkeligheten.
Jeg var en del av det da.
Dette er vårt land!
Våre egne raseforrædere, som prøver å ødelegge dette landet,
de er fienden!
John Tyndall var lederen vår.
Han var en profilert politiker på ytre høyre på den tiden.
Tyndall var en magnet for mistilpassede, galninger og tapere.
Han ville være det, for han kunne kontrollere dem.
Han sa aldri "spreng folk i filler"
eller "angrip folk", men han var god på retorikk.
Talene hans var flammende.
Vi skal kjempe videre, jobbe videre, marsjere videre og kjempe videre
for å bygge landet de døde for
og gi Storbritannia tilbake til det britiske folk!
Vi gikk på mange møter, og de var alltid på puber.
Det var mange voldelige, unge menn,
berusede,
som ble fortalt at de ble truet av horder av innvandrere,
at de kom til å drepe deg mens du sov, voldta kona og spise barna dine.
Etter møtene var det alltid vold, alltid.
Kom igjen, din drittsekk!
Går det bra? Vitale tegn?
Du har dette raseriet i deg hele tiden, sinne og frustrasjon,
og så bare…
Så spyr du det ut. Skjønner du hva jeg mener?
Du ventilerer på andre.
Jeg husker etter et spesifikt møte, jeg hadde en kassebil.
Vi kjørte rundt i området og dro med oss svarte folk fra gatene.
Kidnappet dem, rett og slett. De ble utsatt for ganske grusom vold.
Hvis BNP ikke hadde hatt møtet i puben,
fortalt alle at de var truet og at de var i fare,
ville de ikke ha angrepet folk.
De oppmuntret dem til å gjøre det, og så børstet de det av seg
og dro hjem til millionvillaen i Surrey
mens vi dro til rønnene våre i Stockwell. Og jobben var gjort.
Det er sånn det foregår. Det er sånn de manipulerer folk.
Ja, jeg har gjort noen vidrige greier.
Virkelig ille greier.
-Når fikk du ideen om å gjøre dette? -Vet ikke. For noen år siden.
Du er bare 22 nå, ikke sant?
Ja, så jeg var rundt 20.
Du har vel hørt om at avisene har skrevet om White Wolves.
Jeg vet ikke hvem de er. Jeg bryr meg ikke om hvem de er.
Vet de hvem du er?
Nei. Det vet de ikke.
-Så påstandene deres er fiktiv? -Oppspinn.
De prøver bare å ta min ære.
Motivet mitt var politisk. Jeg skulle starte en rasekrig.
Hva legger du i det?
Det skulle starte et opprør. Du vet, rasevold i gatene, sånne greier.
Hva var intensjonen din på det tidspunktet?
Jeg tenkte på mitt neste mål.
Hadde du bestemt hvor du skulle plassere bomben?
Ja.
Soho.
To bombeangrep i London
har forståelig nok ført til frykt om at det kommer flere.
Det sies at rasister står bak bombene, de vil antakelig slå til igjen.
Ingen visste hvilket miljø som ville bli angrepet neste gang.
Ville det bli det kinesiske miljøet? Ville det bli det jødiske miljøet?
Folk diskuterte.
Men de snakket om etnisitet.
Ingen tenkte på at det kunne spre seg til det homofile miljøet.
Den synlige delen av det homofile miljøet var i Soho i Old Compton Street.
Du kunne gå fra sted til sted, fra en homsepub til en annen.
De var blomstrende, energiske, fulle av liv.
Det føltes fritt.
Det føltes som om du kunne være deg selv.
Da den andre bomben gikk av, ble alt raskt veldig tydelig.
Dette var noen som hatet mangfold.
De hatet folk som var annerledes,
som ikke passet inn i deres idé om et normalt samfunn.
Vi snakket med politiet på ledernivå.
Vi ble fortalt at det handlet om etnisitet.
Vi tok opp våre bekymringer, men ble møtt med skepsis
og vantro på Scotland Yard.
Så det var egentlig opp til oss
å ringe rundt til driverne av de ulike stedene,
pubene, klubbene, kaffebarene og restaurantene for å si:
"Dette kan komme til oss. Vær oppmerksomme. Vær på vakt."
Vi skal beseire de som er ansvarlige for disse bombene. Vi skal fange dem.
Vi har ingen konkrete beviser mot en spesifikk gruppe
som er ansvarlig for angrepene, men det er mest sannsynlig
høyreekstremister som angriper minoritetsgrupper.
Ingen visste hvor den neste ville gå av, men alle forventet at det skulle skje.
Jeg traff Arthur på steder der vi trodde ingen ville kjenne igjen han eller meg.
Turisthoteller i London, vi møttes utenfor London.
Han forsto hva oppdraget hans var. Og han forsto at han måtte stoppe dem.
Jeg traff kontakten min
og gikk gjennom navnene på folk jeg kjente,
og jeg nevnte en fyr som jeg kalte "Dave fra Barking",
han hadde sagt han bodde der.
Vi var omtrent like gamle,
vi fikk litt kontakt,
vi snakket om musikk
og det at han ikke likte folk med brune ansikter noe særlig.
Jeg hadde sist truffet ham på årsmøtet, han hadde rollen som vakt.
Han hadde vaktarmbånd på. Han sto ved siden av John Tyndall.
Tyndall ble banket opp av antifascister.
Etter det forsvant Dave, og jeg tenkte ikke mer på ham.
Etter lørdagen på Brick Lane, tok jeg en taxi til Soho for å observere.
-Når tid på døgnet var dette? -Det må ha vært rundt sju.
-Hvilke intensjoner hadde du da? -Bestemme hvilken pub jeg skulle sprenge.
Jeg dro til Old Compton Street.
Jeg måtte være sikker på at det var et skeivt sted.
En homsepub, eller hva det kalles.
Har du et problem med homofile?
-Ja, det har jeg. -Hvorfor?
Jeg er veldig homofob.
Det er ganske… Jeg bare hater dem.
-Hvorfor? -Jeg vet ikke. Jeg bare gjør det.
-Det må være en grunn. -Jeg har noe imot homofile.
Jeg liker ikke å snakke om det.
Jeg valgte homofile fordi jeg hater dem.
Dette var personlig.
Opptaket fanger ikke opp dette, men når vi snakker med deg om homofile,
lukker du øynene, og du virket ganske intens, David.
Ja. Jeg liker dem ikke.
Jeg bare liker dem ikke, ok?
Jeg er hetero. Ikke tvil på det.
Nei. Det er ikke et problem, men det opprører deg.
Jeg vet ikke hvorfor det opprører deg.
Det opprører deg nok til å plante en bombe.
Men jeg vet ikke hvorfor.
Etter to bomber i London advarer politiet folk rundt om i landet,
som kan være potensielle mål, om å være årvåkne i helgen.
Etterforskere frykter at bombene
er starten på en landsdekkende terroraksjon.
Politiet vil ikke spre panikk,
men folk bes være oppmerksomme på trusselen om en ny bombe denne langhelgen.
TORSDAG
Det var to ting som dro oppmerksomhet til den mistenkte.
I stedet for å se på flere tusen folk
så vi på dem som bar en bag.
Og da vi fant bagen, var det capsen han hadde på seg.
Men det var flere hundre timer med opptak.
Først var bildene så ille at man ikke så hvem det var.
Men så begynte vi å finne bilder som var mye tydeligere.
Gutta kom løpende til kontoret. "Sjef, du må se dette."
Jeg husker det øyeblikket godt.
Her er bildet. Dette er gjerningsmannen.
Før rushtiden kom plakater opp på stasjoner over hele hovedstaden.
Bildene er lagt ut på internett og sendes til alle politistyrker i landet.
Politiet mistenker at han står bak bombingen,
men hvis han ser på dette
og mener han er uskyldig, bør han melde seg.
Jeg hørte at dere hadde bilder av meg.
Jeg tenkte: "Det var det, de har meg."
Jeg dro hjem, men innså at jeg hadde ikke blitt tatt ennå.
Jeg bygget bomben, stilte inn tiden og pakket ned alt.
Ventet til halv fem og tok en drosje til Soho.
Hvilket klokkeslett stilte du Soho-bomben inn på?
Halv sju.
FREDAG
16:45
16:46
Det var fridagen min.
Jeg hadde vært på et galleri og var på vei hjem.
Det var en fredag,
begynnelsen på en langhelg. Været var strålende.
Jeg tror det var på ettermiddagen.
Folk avsluttet arbeidsdagen, det var god stemning,
det var jo en langhelg. Det var en god atmosfære.
Jeg hadde vært på Admiral Duncan én gang før, tror jeg.
Jeg husket det ikke så godt, jeg gikk forbi og tenkte:
"En øl frister."
Det var en liten pub. Smal.
Den var i ferd med å fylle seg.
Folk ankom hele tiden.
Det var en fredag ettermiddag.
Jeg hadde hørt at politiet hadde identifisert bilder fra Brixton.
Jeg så dem i Evening Standard.
Umiddelbart tenkte jeg at det var Dave fra Barking.
Så ringte Searchlight-kontakten min,
og jeg sa:
"Det kan være David Copeland."
Vi gikk gjennom vårt arkiv,
alt Arthur hadde fortalt gjennom årene,
og der fant vi Copelands navn på flere møter, flere ulike arrangementer.
En kollega kontaktet politiet.
17:29
17:30
Jeg så på klokken. Det var én time igjen til bomben skulle gå av.
Jeg ventet ved telefonboksen, det så ut som jeg ventet på å ringe.
Jeg gikk inn rundt ti på seks.
Kjøpte en drink.
Jeg så på folkene jeg skulle lemleste og drepe.
Jeg følte ingen glede.
Jeg var ikke trist.
Jeg følte ingenting.
Hvor lenge sto du i enden av baren?
Femten til tjue minutter.
Hadde du et glass med cola, eller noe?
Et glass cola.
Jeg satte det der og spurte en mann om det var en bank i nærheten.
Det var da du forlot stedet?
-Ja. -Ja.
Hvor mange var det i puben
da du satte bagen ned? Husker du det?
Mellom 15 til 20 personer.
Jeg slet med å komme meg ut.
Jeg måtte gå rundt folk og be dem flytte seg.
Jeg visste folk ville bli drept, men jeg måtte gjøre det.
18:28
18:29
Støynivået ble høyere.
Bestilte ølen.
Jeg vet ikke om jeg smakte den.
Og så…
Jeg kunne ikke høre noe.
Noe var veldig rart. Jeg følte meg veldig rar.
Alt var slått av.
Jeg føler meg ikke bra.
Jeg tror jeg fortsatt lener meg på baren.
Og jeg så på hvor optikken
og flaskene burde ha vært, det var ingenting der.
Bare mørke, røyk og ingen.
Jeg kunne ikke se noen, ikke høre noe.
Jeg husker jeg snudde meg for å se hva som foregikk,
og det neste jeg husker er…
Jeg ser opp på en ung kvinne,
og jeg ser munnen hennes åpne og lukke seg, skriker, tror jeg.
Senere fikk jeg høre at trommehinnene ryker i en eksplosjon.
Jeg tror jeg ble dratt ut av puben, det var en fyr
som sa at jeg snakket med ham.
Jeg fortalte hvor jeg kom fra.
Jeg husker ikke noe av det. Ingenting.
Jeg ble kjørt til sykehuset.
De visste ikke om jeg ville overleve.
De ga meg sterke smertestillende.
Og jeg husker at jeg drømte
mens de justerte de smertestillende medisinene.
Jeg drømte at jeg var på en nattklubb, og alle var rotter.
Rottene var kledd som mennesker.
Det var rotter i veggen. Jeg kunne høre dem.
Det var et biplan. Et type fly som kan lande på vann.
Det ankom på nattklubben.
Rotter, rotter og flere rotter.
Senere fikk jeg høre at Copeland hadde latt rottene sine…
Han hadde kjæledyrrotter.
Han lot dem løpe over tingene han pakket inn i spikerbomben.
De som var på samme sykehus som meg,
alle fikk rare infeksjoner.
De fant ikke ut hva som feilet oss.
Og det var fordi han lot rottene
urinere og defekere over alt det han la inn i bomben.
Da pasientene kom inn én om gangen,
begynte vi å innse hvor alvorlig det var.
De hadde fryktelige skader.
Det var som en krigsscene.
Pasienter kom inn med omfattende brannskader,
bevisstløse,
én etter én.
Og noe av det vanskeligste jeg har gjort i løpet av karrieren min
var å ta vare på en pasient som kom inn bevisstløs,
og han forble bevisstløs i noen dager.
Da han gradvis kom til seg selv,
innså vi at vi måtte snakke med ham for å gi ham forferdelige nyheter.
To av vennene hans var døde,
og tragisk nok var hans kone og ufødte barn
også drept.
En gravid kvinne og forloveren i bryllupet hennes
er blant de drepte etter eksplosjonen.
Andrea Dykes døde nesten umiddelbart.
Mannen hennes, Julian, ligger kritisk skadd på sykehuset.
SOM SVART OG HOMOFIL VIL JEG TROSSE FASCISME
Jeg var hjemme da jeg hørte det.
Det var et sjokk.
Og hjelpeløshet.
Vi var…
Vi var så nære når det gjelder…
Vi var så nære en arrestasjon av gjerningsmannen.
Vi hadde en adresse han muligens bodde på.
Jeg ville bli tatt.
Hvorfor?
-Jeg ville bli berømt på en måte. -Hva betyr berømmelse for deg?
Det er eksistens.
Hva betyr det? Jeg forstår ikke.
Hvis ingen husker hvem du var, eksisterte du aldri.
Ok.
Det ville vært forsømmelig av oss å ikke spørre deg hvorfor du gjorde det.
For å spre frykt, bitterhet og hat.
Jeg er nazist.
Jeg innrømmer det.
Ja.
Det er signalet som indikerer at teipen tar slutt,
så vi avslutter for nå.
Ja, mine damer og herrer, på lørdag den første mai,
arresterte offiserer fra kriminalavdelingen, Flying Squad,
en 22 år gammel mann i Cove i Hampshire.
Mannen er ikke medlem
av noen av gruppene som har tatt på seg ansvaret
for bombingene.
Det er forstått at han jobbet alene og for sine egne motiver.
13 MÅNEDER SENERE
Første dag i rettssaken mot David Copeland
ble overvært av mer enn tre dusin av hans ofre
og slektningene til de han drepte.
Tiltalte sier seg ikke skyldig til mordtiltalen
fordi han ikke var tilregnelig.
Copeland var ikke vært den første
som trodde han kunne slippe unna ved påstå at han var gal.
Jeg har et stort problem med folk som skader kvinner eller barn.
Og da Copeland skjedde…
For…
Han drepte den kvinnen, og han drepte et ufødt barn.
Jeg ville ikke la ham slippe unna med det.
Hans eneste forsvar var å erklære utilregnelighet,
så jeg måtte få ham til å tilstå at han var helt tilregnelig.
I disse dager har man folk som jager pedofile på nettet,
de later som de er en mann eller en kvinne,
en pedofil kommer i kontakt med dem,
de avtaler et møte og gir bevisene til politiet.
Vel, før internett
gjorde jeg en annen versjon av det.
Kjære David, du kjenner ikke meg, men jeg har hørt om deg på nyhetene.
Hvordan kan de kalle folk monstre og onde, uten å kjenne dem?
Jeg mener alle er uskyldige til det motsatte er bevist.
Jeg håper det er greit at jeg skriver til deg.
Patsy.
Kjære Patsy, takk for brevet.
Jeg er 176 cm høy, 23 år og har brunt hår.
Mamma sier jeg er kjekk, men jeg vet ikke.
Jeg kan ikke se for meg hvordan du ser ut. Send meg et bilde.
Copeland ville ha kontroll,
jeg fant på en jente, Patsy Scanlon.
Patsy var som disse jentene du ser
i propagandafilmene fra 1940-tallet.
Du vet, hun er smidig, blond, vakker.
En som gjør som hun blir bedt om uten spørsmål.
En som er sårbar.
Fullstendig tjukk i huet, skjønner du?
Jeg visste han ville falle for det. Jeg visste det.
For de overlevende var det en dag med opprivende bevis.
Da de forferdelige skadene ble beskrevet, var flere synlig berørte.
Rettssaken handlet om hvorvidt han var gal eller ond,
og han hadde mange advokater.
Det var flere på hans side enn det var på statens side.
David Copeland erklærte seg ikke skyldig i drap,
men skyldig for forsettlig drap fordi han ikke er tilregnelig.
Det er opp til juryen å vurdere sinnstilstanden hans.
Det jeg trengte var bevis.
Jeg måtte få ham til å si noe som viste at han lekte med legene,
men jeg hadde ikke mye tid på meg.
Kjære David,
jeg håper du ikke er altfor bekymret.
Det må være stressende for deg.
Kjære Patsy, du er en veldig attraktiv ung dame.
Å, du vet.
Planen min var å bygge opp Copeland og få ham til å åpne seg.
Jeg håper du føler deg trygg og tenker positivt.
Det føles rart å være berømt.
Kjære David, jeg så bilde av deg i avisen forleden.
Moren din har rett. Du er kjekk.
Kjære Patsy, jeg kan ikke få deg ut av hodet.
Alt jeg gjør er å drømme om deg og når vi kan møtes.
Og han signerte "Glad i deg, Dave", det var en opptrapping.
Stemningen i Copelands brev endret seg.
Kjære Patsy…
Det kom mange brev på det tidspunktet.
Brevene dine er det eneste som holder meg gående.
Jeg ligger her og tenker på deg.
Lov at du ikke glemmer meg. Håper jeg hører fra deg snart.
Endelig fikk jeg tatt ham.
Kjære Patsy, dette stedet er en spøk.
Det er legene også.
De tror de er smarte, men de er like dumme som idiotene her.
Det ser ikke så ille ut for rettssaken.
Jeg kan ikke tro jeg lurte alle legene.
"Jeg kan ikke tro jeg lurte alle legene."
Juryen så på korrespondansen i sin helhet.
Så det som jeg så det. Så det som psykiateren så det.
Det er ingenting galt med ham.
Copeland fikk se bilder av disse grusomme skadene
og all lidelsen han hadde forårsaket, ikke én gang viste han følelser.
Men da statsadvokaten leste opp at jenta han ville gifte seg med
faktisk var en hårete dørvakt fra Essex kalt Bernie,
la han hodet i hendene og sank sammen. Verden hans tok slutt.
David Copeland, den unge fanatikeren
som tilba Adolf Hitler og plantet spikerbomber i London,
er i Broadmoor i kveld og begynner på seks livstidsdommer.
Han ble dømt for å ha drept tre mennesker og skadet nesten 150 andre
i en bombekampanje mot svarte og homofile.
Juryen avviste at han ikke var ansvarlig for handlingene.
For to overlevende
var det et gripende øyeblikk utenfor Old Bailey.
David Copeland har ikke oppnådd sine mål om berømmelse og makt.
Dagens dom viser at han er et farlig, patetisk null
som er der han hører hjemme.
-Takk, karer. -Takk!
Alle sa: "Kom igjen, vi tar en drink." Og: "Ja."
Jeg husker jeg tenkte: "Dette er ikke noe å feire."
Å, vakkert.
Til nye begynnelser.
Jeg har alltid kjent sterkt på hvor bortkastet det var.
Et spill av menneskeliv.
Hans inkludert. Han slipper aldri ut og vil aldri være til nytte for noen.
Og det han har gjort mot alle disse menneskene.
Flere hundre mennesker.
Jeg skulle ønske…
Jeg skulle ønske vi hadde stoppet det.
Hindret dem fra å bli drept og skadet.
Har du en form for skyldfølelse?
Ja. Helt klart.
Jeg tenker mye på det.
Jeg trodde jeg var over det. Og så kom det tilbake.
Jeg ville…
Jeg ble med i BNP, jeg vill ha spenningen ved å være en spion,
alt det der, slåss mot de slemme folka.
Men da noe på den skalaen skjedde,
skulle jeg ønske vi hadde klart å stoppe det som skjedde tidligere.
Jepp.
Arthur var motivert av å gjøre noe bra.
Politiet hadde utlyst en belønning.
Sytti tusen pund for å identifisere ham. Arthur var aldri interessert i pengene.
Og selv nå. Det var noen i familien hans,
på 20-årsjubileet for London-bombingene,
som oppdaget hva han hadde gjort.
At han ikke var nazist likevel.
Arthur hadde vært inne i ti år,
uke etter uke, gikk på BNP-møter,
ble jaget av antifascister, ble angrepet av antifascister,
gikk på konserter med nazister, han gjorde alt dette og…
Han gjorde mer enn å bare å identifisere Copeland.
Han spilte en viktig rolle
i jobben med å hindre BNP fra å bygge på suksessen i Øst-London.
Tyndall klarte ikke å få grep over hele landet på grunn av Arthur.
Politiet sier at BNPs tilstedeværelse introduserer rasespenning…
"Politiet sier."
-Du tror dem ikke. -Nei, vi godtar ikke det.
Og du aksepterer ikke domstolene og dommene medlemmer har.
Jeg har sagt det før,
våre medlemmer har ikke flere dommer enn hva andre partimedlemmer har.
Ok. Tusen takk.
Greit. Få sakene dine ut herfra med minst mulig forsinkelse.
Dere er lik dere selv.
Dere er akkurat slik vi har lært å forvente, og…
De prøver å splitte oss,
og budskapet vi gir dem her i dag er at det har motsatt effekt.
Vi kommer sammen.
På en måte dere aldri har sett før!
La oss marsjere og gjøre dagen til en suksess!
Jeg tror at noen som Copeland,
noen som prøver å gjøre det Copeland gjorde, aldri vil lykkes.
Det som gir meg håp
er at det fortsatt er flere gode enn onde folk i verden.
Haterne kan aldri vinne.
På lang sikt kan ikke haterne vinne.
Det må være fælt å bli fortært av hat.
Ikke sant?
Tenk på alt du ikke kan nyte fordi du er full av hat.
Det er fredag. Jeg skal hjem og ta meg en øl.
Tekst: Anya Bratberg