Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Må jeg få en øl?
-Selvfølgelig. -Tak.
Jeg henter en.
Hvorfor sagde du ja til at mødes?
Det er en interessant historie, og…
Jeg har et andet perspektiv.
Sieg Heil!
Jeg var undercover i ti år blandt højreekstremister.
-Det var meget værre, end jeg troede. -Ja?
Det var virkelig hårdt.
De første år var med rigtige nazister,
og folk konkurrerede om at være så radikale som muligt.
Og der var tale om at starte en racekrig.
Ja, racekrigen.
Der ville være et tidspunkt, hvor vi skulle dræbe folk.
Og vi havde dødslister.
Og så var der også selve bombemanualerne.
I 90'erne var der problemer på gaden.
Spændinger.
Man skulle bare stryge en tændstik.
Men vi troede ikke, nogen ville gøre det.
Men så var der en, der gjorde det.
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
FULDT ALARMBEREDSKAB I ALLE BYER
BABY MED FIRETOMMERS SØM I KRANIET
"DET ER JER NÆSTE GANG"
Denne afhøring optages på bånd.
Jeg er kriminalassistent Terrence Boland fra New Scotland Yards antiterroristenhed.
Tilstede er også…
…betjent Philip Johnstone fra New Scotland Yards antiterroristenhed.
Det er i dag den 1. maj 1999, og klokken er nu 18.13 ifølge mit ur.
AFHØRING AF MISTÆNKTE, 1. MAJ 1999
UDDRAG AF ORIGINALE LYDOPTAGELSER
Hele formålet med, at vi sidder her, er at finde frem til sandheden.
Jeg ville bare være gnisten.
Den gnist, der satte ild til landet.
Tankerne blev stærkere og stærkere.
Jeg kunne ikke tænke på andet. Min skæbne.
En morgen vågnede jeg, og jeg tænkte ikke på det mere.
Jeg ville gøre det.
Hvornår ville du sprænge den?
Lørdag.
Halv seks.
LØRDAG
Den smukke morgen var der mennesker overalt,
solen skinnede, Brixton boblede, og folk hyggede sig.
Ferskner, blommer, nektariner! Der er jordbær! Kom så!
Vi har frugt fra Harrods til priser fra Woolworth!
Brixton er et fantastisk sted at være. Det er et historisk sted.
Det var her, de sorte kom først i London.
Folk arbejder sammen og bor sammen. Folk fra hele verden.
Folk, der sælger alt og overalt, tjener deres penge, hvor de kan.
Nej, det er to pund.
-Vi havde alle CD'er fra hitlisten. -Alle sammen.
Snoop Dogg, Michael Jackson, Madonna.
-Jeg havde en Snoop Dogg-pornofilm. -Ja!
-Piratfilm, så den aldrig… -Vi fik den ikke solgt.
-Jo. -Det troede jeg ikke. Godt så.
I deres øjne var vi en slags Robin Hoods,
men ikke i Our Prices øjne. Den lå lige overfor,
og vi plejede at sige: "Det er min pris, ikke vores pris."
Vi havde mange rim.
"Jeg er ikke tabt bag af en vogn, jeg kørte den selv."
"Jeg er ligeglad med, om du er med på den eller ej,
der er altid en pris."
Den kunne jeg godt lide. Giv mig klør fem. Kom nu.
Kokosnød! Helt frisk kokosnød.
Vi var der alle sammen. Det var en glad og dejlig dag.
Pludselig sagde min nabo til mig:
"Talent, der er en taske her, og jeg kan høre lyden."
"Hvilken lyd?" Han sagde: "Kom selv og se."
Så jeg kom ud af min bod, og det lød sådan her…
Det var lyden i den sorte taske.
Det kunne have været guldbarrer eller en masse stoffer.
Eller penge. Det var ikke vores taske.
Jeg åbnede den og gloede ned i den, og så sagde vi: "Det er en bombe."
"Er det en bombe?" Jeg er ingen bombeekspert,
men jeg vidste det alligevel. Jeg havde aldrig set en før.
Den lignede en tegneseriebombe.
-Ja. -Med et ur, dingeling og det hele.
-Man vidste det bare. -Et gammeldags vækkeur.
Med klokkerne.
-Sådan her. -Et rundt ur i en plastbeholder.
Og der stak ledninger ud ad beholderen…
-…ind i en brun æske. -I en kasse fuld af søm.
Jeg sagde: "Ring til politiet."
Vi ikke vidste, hvad der skete, eller hvem tasken tilhørte,
for der var ingen der.
Så jeg gik tilbage til min bod for at ekspedere mine kunder.
Jeg gik, fordi jeg ikke ville vide noget, og så gik jeg tilbage.
Jeg husker, at ham fyren sagde: "Vær ikke så dum.
I skraldespanden med den, glem det."
Det var, som om ingen vidste, hvad de skulle gøre.
Ingen tror på det. Jeg har fortalt det mange gange.
En narkoman tog bomben ud og stjal tasken.
"Nej, du laver sjov med mig. Det skete bare ikke."
"Jo, jeg sværger. Det skete."
-Selv nu er der narkomaner… -Han kom fra denne side.
Han gik rundt om boden, og samlede den op.
Vi siger til ham: "Slip den skide taske. Det er en bombe."
Han rører bomben, og alle siger: "Hvad har du gang i?"
Alle så bomben, for han tog den ud.
Man kunne tydeligt se den, og han tog bare tasken og gik sin vej.
-Han ville bare have tasken. Jeg mener… -Vagten ringede til politiet, og de kom.
Politiet kom derhen, og jeg sagde: "Det er en bombe."
Alle træder tilbage, tak!
Tak.
Jeg husker ikke, at jeg faldt.
-Jeg husker, at jeg rejste mig. -Præcis.
Jeg rejste mig bare.
-Jeg hørte dig råbe. -Ja.
-Han råbte mit navn. -Det var bagefter.
Jeg fandt ham på en båre under et busstoppested.
"Jeg er her, Lee."
Jeg måtte undvige under min vogn.
Jeg troede ikke, vi overlevede,
for det var, som om hele bygningen kollapsede over os alle.
Jeg fik et søm i benet.
Og han stod foran, men blev ikke ramt. Vildt.
Der er folk, der mangler lemmer, med søm i hovedet.
Jeg spurgte, hvorfor jeg skulle på hospitalet pga. et søm.
-De skar hans jeans op. -Jeg var ramt i benet.
Min mor havde givet mig dem til min fødselsdag.
"Ikke mine jeans! Min mor gav mig dem." Det glemmer jeg aldrig.
Der var glasstumper overalt.
Jeg var ikke såret…
…og jeg var taknemmelig.
De fleste var… Der var mange sårede.
Alle løb rundt for at finde ud af, om deres kære var i sikkerhed.
Det var rædsel ved højlys dag.
Tænkte du på konsekvenserne?
Nej.
På toget forestillede jeg mig bare eksplosionen.
Jeg måtte gøre det. Jeg var som en robot.
Tænkte du på…
…menneskerne?
Nej. Overhovedet ikke.
Niogtredive personer blev såret,
inklusive et barn med et firetommers søm boret ind i kraniet.
Kombinationen af forbrændinger og sprængskader
med alvorlige splintskader er meget svær at håndtere.
Denne bombe var beregnet til at dræbe så mange som muligt,
og det er et mirakel, at ingen mistede livet den dag.
Hele formålet med en sømbombe er at gøre mest mulig skade
på flest mulige mennesker, at dræbe så mange som muligt.
At lægge metalstykker i en bombe…
Når den eksploderer,
vil den sende metallet ud med 480 kilometer i timen.
Sømmene ledsages af alt andet,
som chokbølgen opfanger på vejen.
Og når alt det bevæger sig gennem forskellige mennesker,
kan det transportere dele af en person ind i en anden person.
Så man ender med meget komplekse sår,
hvor dele af en persons ben kan havne i hans bryst,
eller de kan ende i den næste persons bryst.
Vi havde aldrig set noget lignende før.
Vi befinder os i hjertet af Brixton, hvor vreden stiger mod den,
der var ansvarlig for sømbomben.
Brixton er et anspændt område.
Vi vil vide, hvad der skete i lørdags, og så tager vi det derfra.
Jeg står her sammen med Mike Franklin fra politiets rådgivningsgruppe.
Mike, jeg har set de stærke spændinger, der er her.
Ja, folk er vrede.
Det var et fejt og brutalt angreb på uskyldige mennesker
under deres lovlige daglige gerning i Brixton i lørdags.
Amputerede lemmer,
flænseskader fra søm.
Folk er gjort døve og blinde.
Det var ikke en bombe, der bare larmede lidt.
Folks liv blev ødelagt.
Politiet kom ikke med hurtige konklusioner.
De ønskede at udtrykke, at de var åbne over for motivet for angrebet.
Jeg troede, det var et racistangreb. Instinktivt.
Når man bor her, og sådan noget sker, har man normalt en idé.
Og politiet sagde: "Vi ønsker at fange bombemanden lige så meget som jer."
Og man vidste, at det gjorde de ikke, for hvor boede de?
Ikke i det område, der er målet for det her.
Bombemanden dræbte ikke nogen første gang, så han kommer muligvis tilbage.
London havde før oplevet bombeangreb.
IRA-kampagnerne var i frisk hukommelse.
Her til morgen undersøges beviser fra den ødelagte bygning af bombeholdet.
En teori er, at angrebet var en planlagt udfordringshandling fra IRA,
efter at man i Southampton…
Men vi havde aldrig oplevet en bombe af den type
midt i en central forretningsgågade.
Hej Annette. Simon Foy her.
Jeg var den unge, friske, uerfarne, ret ambitiøse, nok lidt naive,
potentielle øverstkommanderende for Brixton-afdelingen.
Det var det mest udfordrende sted at arbejde.
Det var en anspændt atmosfære.
Der var masser af spekulationer om,
hvad der foregik, og hvem der var ansvarlig for det.
En masse begrundelser gik igennem mit hoved.
Vi vidste, noget bandevold var under opsejling,
og der havde været skyderier for nylig.
Var det det?
Og folk sagde: "Kom nu, hvad vil I gøre ved det?"
Tror du ikke, det er på tide
at indrømme, at du ikke har nok politibetjente
til at gøre det arbejde, der er nødvendigt her i området?
Folk følte sig underbeskyttede og overvågede.
Vi havde oplevet Brixton-oprørene i 81.
Vi havde oplevet dødsfald i varetægt,
så mange af os i området var ikke så glade for eller trygge
ved politiet. Vi stolede ikke på dem.
Politiet chikanerer områdets beboere med deres visitationer.
Politiet vil være overalt i området på grund af bombeangrebet.
Politivisitationer var et problem, da jeg var yngre.
Lørdagsture til Brixton med vennerne til pladebutikker og lignende…
Noget, der skete de fleste lørdage, var, at man blev stoppet og visiteret.
Områdets ledende politimand, fortalte mig,
at hans råd til jer er at overveje seriøst at søge ind til politiet.
Han har ikke nok…
Venner kom på stationen og kom tilbage med blå mærker.
De var typisk blevet slået i ansigtet af en betjent.
Det var ret normalt.
De ting skabte modviljen mellem lokalsamfundet og politiet.
Nu til dagens øvrige nyheder.
Kriminalbetjente efterforsker gårsdagens bombeeksplosion i Brixton
og vil endnu ikke udtale sig om, hvem der anbragte bomben.
Angrebet knyttes ikke til nogen terroristgruppe.
Var du her i lørdags?
Masser af mennesker har udtalt sig,
men ingen har kunnet fortælle os noget specifikt om bombemanden.
Ingen vidste noget som helst.
Var det en gruppe mennesker? Var det én person?
Det skabte frygt.
KAN DU HJÆLPE?
Politiet overvågede ikke højreekstremisterne.
Det siger de, at de gjorde, og af og til blev nogen taget,
men sikkerhedstjenesten mente ikke, at højreekstremister udgjorde en trussel.
De skrev om den slags ting, de ville ikke udføre dem.
De var bare en flok hooligans. Hvorfor bruge tid på dem?
Searchlight var en privat efterretningsoperation.
Vi infiltrerede og overvågede fascistgrupper.
Rettigheder for de hvide!
Vi havde advaret om det i årevis.
En terroristbevægelse, der forsvarer sig til det sidste mod systemet.
En slags undergrundsguerillahær.
Og det handlede om terrorisme. Om at dræbe folk.
Sieg Heil!
Det var farlige tider, og vi ønskede at stoppe dem.
Jo mere vi ved, hvad de laver, jo mere kan vi stoppe det, de gør,
og gøre opmærksom på det.
Og så blev vi kontaktet af en, der ønskede at blive involveret.
Det er Searchlight.
Det var en ung fyr i starten af 20'erne, politisk aktiv og meget antiracistisk.
Jeg mente, at det bedste, han kunne gøre, var at infiltrere højreekstremisterne.
Og det gjorde han.
-Bør din identitet stadig holdes hemmelig? -Ja!
For de fyre er virkelig farlige.
Og de tror stadig, at du er nazist?
Ja!
Hvorfor gjorde du det?
Jeg kan lide at være spion. Det er…
Det er spændende.
Kan du fortælle fra starten, Arthur?
I 1999 var jeg undercover i British National Party.
I det nye århundrede har vi brug for et nyt ideal,
en ny slags politik.
British National Party stod for lov og orden.
Vi må stoppe immigrationen,
og vi må hjælpe immigranterne hjem.
Vi fremstillede os som anstændige, hæderlige, lovlydige borgere.
Vi var de gode.
En bevægelse,
som i det kommende århundrede vil gøre Storbritannien stor igen.
Men bag kulisserne gik man til BNP-møder
i en kirkesal eller et baglokale på en pub.
Skrid.
Og folk uddelte dødslister,
åbenlyst nazistisk propaganda, bombemanualer.
Deres drøm var, at nogen ville gå ud og sprænge en,
de har foreslået som mål.
Så det var ret ekstremt.
Min antagelse var,
at de ville holde nazidelen hemmelig for nye medlemmer,
men de sagde straks, at det var godt at dræbe jøder.
-Første dag. -Første dag, ja.
Hvad tænkte du?
Jeg var chokeret. Jeg var bange, men jeg var også spændt.
Og det faktum, at de var så åbenlyst nazistiske,
det er mere grund til at fortsætte, ikke?
Følte du, at folk tjekkede dig? Følte de dig på tænderne?
Ikke rigtigt, nej.
Det var vel naturligt, at en hvid mand ville være med i deres organisation?
Antifascisterne anede ikke, at jeg var på deres side.
Så nogle gange fik jeg tæsk.
Den værste gang var faktisk en pige,
og hun slog mig i hovedet med en hammer.
Det var min virkelighed.
Hvad tror du på?
Der er så mange fattige hvide mennesker i landet.
Man hører på alt det pis om, at alle skal være lige, alt det…
Det gør bare hvide…
Det fornedrer de hvide i landet.
Folk som mig.
-Så du ville sprænge nogle bomber? -Ja. Så mange jeg kunne.
En om ugen.
Hvorfor puttede du søm i dem?
For så ville de smadre vinduer,
bore sig ind i folk og lemlæste dem.
Og dræbe folk.
SYV DAGE SENERE
LØRDAG
SØDT OG KRYDRET
For anden weekend i træk
har etniske samfund i hovedstaden været mål for et angreb uden varsel.
Brick Lane er stadig lukket, og sammen med chokket
er man også lettet over, at ingen blev dræbt.
Dette rammer hjertet af det bengalske samfund.
Vi har et problem, som svarer til raceterrorisme.
Det er nogle uhyrlige ting, som vi ikke vil tolerere,
og vi vil gøre alt for at finde ud af, hvem der er ansvarlige.
De vil blive retsforfulgt. Ingen tvivl om det.
Med mig er Siddy Shivdasani, redaktør for avisen Eastern Eye.
Vi har modtaget dødstrusler i dag på vores kontorer.
I sidste uge bad vi læserne passe på,
hvis de bor i et sort eller asiatisk område.
Politikerne og politiet diskuterede, om det var en raceforbrydelse,
og imens planlagde de deres næste angreb.
Jeg prøvede at få budskabet om min frustration over politiet ud.
Jeg prøvede at gøre det rigtige.
Det var det, jeg prøvede at gøre dengang.
Jeg var redaktør for en britisk-asiatisk avis.
Vi stod over for en del racisme.
AFSKUM
Man blev vant til det hen ad vejen, og det var bare sådan lidt tåbeligt.
Men så modtog vi det her brev.
NÅR KLOKKERNE SLÅR
Det var fra en gruppe, der hed White Wolves.
Jeg vidste, at et asiatisk område var det næste mål. Jeg kunne mærke det.
Men politiet vejledte os ikke om at lede efter noget mistænkeligt
eller være på vagt. Ingenting.
Vi følte, at de var totalt ligeglade.
Den hjemmelavede bombe i Sydlondon i lørdags
var tilsyneladende en gal mands værk.
I aften kan du hjælpe, og det kan du sådan her.
Det er mængden af søm, der er pakket omkring sprængstofferne.
Hvem købte dem? Det var ikke en almindelig kunde.
Hvem kom ind efter sådan en mængde søm?
Alan Fry er leder af antiterroristenheden.
Er I kommet videre med det, I har? Ved du det?
Det mener jeg, vi er, selvom det er for tidligt at være specifik
omkring en bestemt undersøgelsesretning.
Hvis du tror, du kan hjælpe, så gør det.
Belønningen på 10.000 pund kunne stige.
Der var ikke mange seriemordere i landet,
og der havde aldrig været en seriebombemand.
Folk var bange.
Jeg var efterforskningsleder.
Ansvaret var enormt.
Jeg havde ingen erfaring med terrorisme.
Det fik presset op på et helt andet niveau.
POLITIKONTROL
Politiet ser nu timevis af bånd fra overvågningskameraer i håb om,
at bombemanden er optaget på film, og at nogen måske genkender ham.
Kvaliteten af overvågningsfilm i 1999 var ikke særlig god.
Men vi begyndte at finde billeder, der kunne være bombemanden.
Der var en, der havde en hvid baseballkasket på,
som bar noget over skulderen,
der så ud til at være en sportstaske.
Det eneste problem var, at han ikke var genkendelig.
Vi henvendte os til forskellige bureauer.
Vi henvendte os endda til amerikanerne og til militæret.
Vi sendte det ud i håb om, at nogen kunne forbedre det.
Det kunne de ikke. Vi måtte bare lede videre.
Jeg begyndte at arbejde med politiet.
Jeg var med til pressemøder.
Så da de viste et billede af en person,
muligvis bombemanden,
diskuterede vi, hvorvidt det skulle offentliggøres.
Fordi det er kornet.
Det er ikke et entydigt billede.
Men hvis det var nogens familiemedlem, ville de vide det.
Jeg ville have det offentliggjort. I dag.
Det kunne de ikke.
Jeg sagde: "Mens I taler udenom, forbereder bombemanden den næste bombe.
Det haster. Offentliggør det nu.
Spild ikke tiden.
Hvad vil I sige, hvis en bombe springer, mens vi taler sammen?
Og jeg fortæller folk, at I kunne have stoppet det.
Få det skide billede ud."
Men det gjorde de ikke.
Politiet spurgte, om vi havde hørt noget. Og hvad vi troede.
Vi stillede de samme spørgsmål.
Hvem er det næste mål? Bliver folk dræbt?
Folk tog æren for det i hele landet. White Wolves.
Der blev sendt breve fra East Midlands.
Vi kørte hårdt på. Jeg kan huske,
at vi ledte efter gerningsmanden døgnet rundt.
Vi udarbejdede lister over, hvem der kunne have gjort det?
Ingen havde hørt noget.
-Hvad gjorde du for at finde bombemanden? -Jeg fandt bare folk.
Jeg lod som om, at jeg var enig i det, og spurgte: "Ved du , hvem det er?"
Den slags ting.
Men ingen vidste noget.
Ingen vidste noget.
Det er svært at være i en situation, hvor man udspionerer folk,
og man prøver at slukke for stemmerne i hovedet.
Men det er ikke nemt.
Jeg blev immun over for racisme og fascisme.
Vi så op til helte i vores bevægelse,
som Luftwaffe, SS, Hitler, selvfølgelig.
For en racist var det et inspirerende miljø.
Følte du dig selv hjernevasket?
Gid jeg kunne sige, jeg ikke troede på det.
Men…
Ja, helt klart. De indoktrinerede mig.
Det var ligesom…
Ja, jeg kom i tvivl, om Holocaust var sket.
Og jeg tænkte endda, at jeg måske var naiv,
hvis jeg troede på den konventionelle idé om…
…at det var sket.
Hvis de kunne komme ind i mit hoved, tænk så, hvad det gjorde ved andre.
Kom bare an!
Når du er klar!
Rettigheder for de hvide!
Når du var i den boble,
var du sammen med ligesindede.
De havde samme problemer som dig, mange havde samme baggrund som dig.
Du var isoleret fra virkeligheden.
Jeg var en del af det dengang.
Det er vores land!
Vores egne raceforrædere, som forsøger at ødelægge dette land,
de er fjenden!
John Tyndall var vores leder.
Han var en højtstående højreorienteret politiker dengang.
Tyndall tiltrak udskud, galninge og tabere.
Og det var det, han ønskede, for dem kunne han styre.
Han opfordrede ikke til at sprænge folk i luften eller angribe folk,
men han var meget dygtig med ord.
Hans taler var ret opildnende.
Vi vil kæmpe videre, arbejde videre, marchere videre og slås videre
for at opbygge det land, de døde for,
og give Storbritannien tilbage til det britiske folk!
Vi gik til forskellige møder, og det var altid på pubber.
Så der var en masse voldelige unge mænd, berusede,
som fik at vide, at de blev truet af horder af indvandrere,
og de ville myrde dig i din seng, voldtage din kone og spise dine børn.
Efter mødet var der altid vold.
Kom så, din narrøv!
Er du okay? Er han blevet tjekket?
Du har det her raseri inde i dig og vreden og frustrationen,
og så kan du spytte det hele ud. Ved du, hvad jeg mener?
Du kan få luft for det.
Jeg husker, at efter et bestemt møde…
Jeg havde en varevogn.
Den kørte rundt i området
og hev sorte væk fra gaden.
Vi kidnappede dem og udsatte dem for ret afskyelig vold.
Hvis BNP ikke holdt det møde på pubben…
…og fortalte alle, at de var truet, og de var i fare,
ville de ikke have angrebet folk.
De ansporede dem til at gøre det, og så vaskede de deres hænder
og tog hjem til deres kæmpevilla i Surrey, eller hvor det nu var,
og vi tog tilbage til vores lortehjem i Stockwell, ikke?
Og det var det.
Sådan sker det. Det er sådan, de manipulerer og udnytter folk.
Ja, jeg har gjort nogle ret grimme ting.
Virkelig slemme ting.
Hvornår faldt det dig ind, at du ville gøre det?
Aner det ikke. For et par år siden.
For du er kun 22 nu, ikke?
Ja, så jeg var omkring 20.
Du har uden tvivl hørt nyhederne,
og der er blevet skrevet om organisationen White Wolves.
Jeg ved ikke, hvem de er. Og jeg er også ligeglad.
-Så de aner ikke, hvem du er? -Nej. Det aner de ikke.
-Så deres påstande er rent fiktive? -Opspind.
De prøver bare at tage æren fra mig.
Mit mål var politisk. At skabe en racekrig i landet.
Hvad betyder det?
Der bliver oprør og så videre. Du ved, racevold på gaden.
Hvad var din hensigt på det tidspunkt?
Jeg havde et mål, jeg ville sprænge i luften.
Havde du besluttet, hvor du ville anbringe bomben?
Ja.
Soho.
To bombeangreb i London
har forståeligt nok ført til frygt om, at der kommer flere.
Muligvis stod racister bag bomberne, og de slår formodentlig til igen.
Ingen vidste, hvilket lokalsamfund ville være det næste mål.
Ville det være det kinesiske samfund?
Eller det jødiske samfund?
Der var megen diskussion.
Men de tidlige samtaler handlede om race, om etnicitet.
Ingen overvejede, at det kunne gå ud over det homoseksuelle samfund.
Den synlige del af det homoseksuelle samfund var i Soho
og sikkert også Old Compton Street.
Man kunne gå fra en bøssebar til en anden.
De var boblende, energiske, fulde af liv.
Det føltes frit.
Det føltes, som om man kunne være sig selv der.
Da den anden bombe sprang, blev tingene hurtigt meget tydelige.
Det var en, der hadede forskel.
De hader folk, der er anderledes
og ikke passer til deres opfattelse af det normale samfund.
Vi begyndte at tale med politiet på ledelsesniveau.
Vi fik at vide, at det var et racemæssigt problem.
Og vi nævnte vores bekymringer,
og det blev mødt med skepsis og tvivl af Scotland Yard.
Så det var faktisk vores ansvar
at ringe rundt til lederne af de vigtigste steder,
pubberne, klubberne, kaffebarerne, restauranterne for at sige:
"Det kan blive os. Vær opmærksom. Vær på vagt."
Vi vil besejre dem, der er ansvarlige for disse bomber.
Vi fanger dem.
Vi har ingen specifik bekræftelse om en bestemt gruppe,
der skulle være ansvarlig for angrebene,
men det er sandsynligvis
ekstremister, der går efter minoritetsgrupper.
Alle var blinde for, hvor det ville blive.
Men alle forventede, det skulle ske.
Jeg mødtes med Arthur på steder, hvor vi troede,
der ikke var nogen, der kendte ham eller mig.
Turisthoteller i London, eller vi mødtes uden for London.
Han forstod, hvad hans mission var. Og han forstod, at han måtte stoppe dem.
Jeg mødtes med min kontakt
og gennemgik alle navnene på folk, jeg allerede kendte…
…og nævnte en fyr, som jeg kaldte "Dave fra Barking",
fordi han havde nævnt, at han boede der.
Vi var nogenlunde på samme alder,
blev lidt venner,
talte om musik og om,
at han ikke kunne lide folk med brune ansigter.
Jeg så ham sidst til årsmødet, hvor han var med som vagt.
Han havde et vagtarmbånd på. Han stod ved siden af John Tyndall.
Jeg tror, Tyndall havde fået tæsk af antifascister.
Derefter forsvandt Dave bare. Jeg tænkte ikke videre over det.
Efter lørdag på Brick Lane
tog jeg en taxa til Soho for at se mig lidt om.
-Hvornår har det cirka været? -Omkring klokken syv.
Okay. Hvad var din hensigt på det tidspunkt?
Jeg overvejede, hvilken pub jeg ville sprænge.
Jeg tog ned til Old Compton Street.
Jeg tjekkede, at det var den rigtige pub, for det skulle være en homobar.
En bøssebar, eller hvad det nu hedder.
-Har du da et problem med bøsser? -Ja, det har jeg.
Hvorfor?
Jeg er bare meget homofobisk.
Jeg hader dem bare.
-Hvorfor? -Det ved jeg ikke. Sådan er det bare.
-Der må være en grund. -Jeg har noget med homoseksuelle.
Jeg kan ikke lide at tale om det, hvis du forstår?
Jeg valgte homoseksuelle, fordi jeg hader dem.
Forstår du det? Det er personligt.
Det kan ikke høres på båndet, men når vi taler med dig om homoseksuelle,
lukker du øjnene, og du virker ret intens, David.
Ja. Jeg kan ikke lide dem.
Jeg kan bare ikke lide dem.
Jeg er heteroseksuel. Bare rolig.
Nej. Det er ikke et problem, men det gør dig vred.
Jeg ved ikke, hvorfor det gør dig vred.
Det gjorde dig vred nok til at sprænge en bombe.
Men jeg ved ikke hvorfor.
Efter lørdagens to bombeangreb i London advarer politiet rundt om i landet folk,
der kunne være et mål, om at være på vagt i weekenden.
Politiet frygter, at Brick Lane og Brixton
er starten på en landsdækkende racistterrorbølge.
Politiet vil ikke sprede panik,
men beder alle være opmærksomme på risikoen
for en anden bombe over helligdagene.
TORSDAG
Der var to ting, der var særlige ved den mistænkte.
I stedet for at se på en masse mennesker,
er dit job at se på de mange, der måske går med en taske.
Og da den taske blev fundet, var der hatten, han havde på.
Men der var flere hundrede timer.
Først var billederne så dårlige, man ikke kunne se, hvem det var.
Men så fandt vi andre billeder, der var tydeligere.
Gutterne kom ned på mit kontor. "Chef, du må se det her."
Jeg husker tydeligt det øjeblik.
Her er billedet. Det er bombemanden.
Før myldretiden var der plakater på stationerne
og andre vigtige steder i hovedstaden.
Billederne er lagt på internettet
og bliver sendt til alle politistyrker i landet.
Selvom politiet mistænker, at han står bag bomberne,
hvis han ser denne udsendelse, og han er uskyldig, bør han melde sig.
Jeg hørte i radioen, at I havde billeder af mig.
Først tænkte jeg: "De har mig!"
Så jeg gik straks hjem, og jeg indså, at jeg ikke var blevet fanget endnu.
Jeg byggede enheden, satte klokkeslættet og pakkede alt.
Jeg ventede til klokken halv fem, tog en taxa til Soho.
Hvornår satte du timeren på Soho-bomben til?
Halv syv.
FREDAG
Det var min fridag.
Jeg havde vist været på et galleri og var på vej hjem.
Og det var en fredag i starten af en lang weekend.
Vejret var strålende.
Det var vist sidst på eftermiddagen.
Folk var færdige med at arbejde, der var en munter stemning,
og det var som en ferieweekend. Der var en god atmosfære.
Og jeg havde været på Admiral Duncan én gang før, tror jeg.
Jeg huskede det ikke så godt, og jeg gik forbi og tænkte:
"Jeg har lyst til en øl."
Det var en lille pub. Trang.
Og der begyndte at være travlt. Der kom folk hele tiden.
Det var en fredag eftermiddag.
Og jeg havde hørt, at politiet havde identificeret optagelser fra Brixton.
Jeg så kopier af Evening Standard.
Jeg tænkte med det samme, at det måske var Dave fra Barking.
Og så ringede min kontakt fra Searchlight,
og jeg sagde bare:
"Det kunne være David Copeland."
NAVN?
Vi gennemgik vores optegnelser,
alt det, Arthur havde fortalt os gennem årene,
og der fandt vi Copelands navn
i en række forskellige møder og begivenheder.
En kollega kontaktede politiet.
Jeg så på mit ur. Jeg havde stadig… En time til tændingen?
Jeg ventede ved telefonboksen, som om jeg ventede på et opkald.
Jeg gik derind omkring klokken ti minutter i seks.
Jeg bestilte en drink.
Inde i baren så jeg dem, jeg ville lemlæste og dræbe.
Jeg følte ingen glæde ved det. Jeg var ikke ked af det.
Jeg følte ingenting.
Og hvor længe var du for enden af baren?
Femten minutter. Tyve minutter.
Er det rigtigt? Fik du en cola eller noget?
Et glas cola.
Jeg efterlod det og spurgte en af mændene, om der var en bank i nærheden.
Og det var lige, da du gik?
-Ja. -Ja.
Hvor mange var der i pubben…
…da du efterlod tasken? Kan du huske det?
Mellem 15 og 20 personer.
Jeg havde svært ved at komme ud.
Jeg måtte gå rundt om folk og bede dem flytte sig.
Jeg vidste, at folk ville blive dræbt, men jeg måtte gøre det.
Støjniveauet blev højere.
Jeg bestilte en øl.
Jeg ved ikke, om jeg drak noget.
Og så…
Jeg kunne ikke høre noget.
Noget var virkelig underligt Jeg havde det underligt.
Alt blev slukket.
Jeg havde det ikke godt.
Og jeg tror, jeg stadig lænede mig mod baren.
Og jeg kiggede over, hvor lyset og flaskerne burde have været,
og der var intet.
Bare mørke, røgstriber og ingen mennesker.
Jeg kunne ikke se nogen eller høre noget.
Og jeg kan huske, at jeg vendte mig om for at se, hvad der foregik,
og det næste, jeg husker, er,
at jeg kigger op på en ung kvinde,
og jeg kunne se hendes mund åbne og lukke sig, hun skreg.
Jeg ved nu, at en bombesprængning ødelægger trommehinderne.
Jeg tror, jeg blev trukket udenfor, og der var en fyr, der var hos mig,
der sagde, at jeg talte med ham.
Jeg kunne fortælle ham, hvor jeg kom fra.
Det kan jeg ikke huske. Intet af det.
Jeg blev kørt på hospitalet.
De vidste ikke, om jeg ville overleve.
Jeg var på noget stærk medicin.
Og jeg husker drømme og sådan noget,
mens de ændrede dosen af smertestillende medicin.
Jeg drømte om at være på natklub, og alle var rotter.
Og rotterne var klædt som mennesker.
Der var rotter i væggen. Jeg kunne høre dem.
Der var et todækkerfly. Sådan et fly, der lander på vandet?
Det ankom til natklubben.
Rotter, rotter og flere rotter.
Jeg fik senere at vide, at Copeland havde ladet sine rotter…
Han havde rotter som kæledyr.
Og han lod dem løbe hen over det, han pakkede sømbomberne med.
Så mig og de andre, jeg var indlagt sammen med,
vi fik de her sære infektioner. og de vidste ikke hvorfor.
Og det var, fordi han lod sine rotter…
Ja, tisse og have afføring på de ting, han puttede i bomberne.
Som patienterne kom ind en efter en,
indså vi, hvor alvorligt det var.
De havde forfærdelige kvæstelser.
Det var som en krigsscene.
Patienterne kom ind med omfattende forbrændinger,
bevidstløse,
den ene efter den anden.
Og noget af det sværeste, jeg har været med til i min karriere,
var at håndtere en patient, der var bevidstløs,
og han forblev bevidstløs et par dage.
Da han gradvist kom til bevidsthed,
indså vi, at vi måtte tale med ham og give ham de værst mulige nyheder.
To venner var begge døde…
…og hans kone og ufødte barn
var også blevet dræbt.
Det vides, at en gravid kvinde og hendes forlover
var blandt de tre dræbte i eksplosionen.
Andrea Dykes blev dræbt omgående.
Hendes mand, Julian, er i kritisk tilstand på hospitalet.
SOM SORT OG HOMOSEKSUEL MAND TRODSER JEG FASCISMEN
Jeg var hjemme, da jeg hørte det.
Det var en følelse af chok.
Og hjælpeløshed.
Vi var…
Vi var så tæt på med hensyn til…
Ja, vi følte, vi var tæt på at fange gerningsmanden.
Vi havde fundet en adresse, hvor han muligvis boede.
Jeg ønskede at blive fanget.
Hvorfor det?
Jeg ville gerne være berømt.
Hvad er berømmelse for dig?
Det er eksistens.
Hvad mener du? Det forstår jeg ikke.
Hvis ingen husker, hvem du var, har du ikke eksisteret.
Okay.
Det ville være sløset ikke at spørge, hvorfor du gjorde det.
For at sprede frygt, vrede og had.
Jeg er nazist.
Det indrømmer jeg.
Ja.
David, det er signalet på, at båndet løber ud, så vi slutter nu.
Ja, mine damer og herrer, tidligt lørdag den 1. maj
anholdt ubevæbnede betjente fra enheden mod organiseret kriminalitet
en 22-årig mand i Cove, Hampshire.
Manden er ikke medlem af nogen af de grupper,
der har gjort krav på ansvaret for bombeangrebet.
Det formodes, at han arbejdede alene og på eget initiativ.
13 MÅNEDER SENERE
Starten af David Copelands retssag overværedes af mere end tre dusin
af hans ofre og slægtninge til dem, han dræbte.
Den 24-årige tiltalte afviser de tre mordanklager på grund af utilregnelighed.
Copeland ville ikke være den første,
der troede, han kunne slippe af sted med mord på grund af sindssyge.
Jeg har et stort problem med folk,
der skader kvinder eller børn.
Og så da Copeland-sagen skete…
For han har myrdet kvinden, og han har myrdet et ufødt barn.
Jeg ville aldrig lade ham slippe af sted med det.
Hans eneste mulighed var at erklære sig utilregnelig,
så jeg havde brug for, at han tilstod, at han var helt fornuftig.
Nu om dage har vi de her pædofiljægere på internettet,
som foregiver at være en mand eller en kvinde,
og en pædofil kommer i kontakt med dem,
og de mødes, og så giver de beviser til politiet.
Men før internettet
lavede jeg en anden version af det.
Kære David. Du kender mig ikke, men jeg har hørt om dig i nyhederne.
Hvordan kan de kalde folk monstre og onde uden at kende dem?
Alle er vel uskyldige, indtil de er bevist skyldige.
Jeg håber, det er okay, at jeg skriver til dig.
Patsy.
Kære Patsy. Tak for dit brev.
Jeg er 1,77 meter høj, 23 år med brunt hår.
Min mor siger, jeg er flot, men det ved jeg ikke.
Jeg ved ikke, hvordan du ser ud. Send mig et billede.
Copeland ønskede at have styringen,
så jeg opfandt pigen Patsy Scanlon.
Patsy var ligesom de piger,
man ser i 1940'ernes propagandafilm.
Du ved, hun er lille, blond, smuk.
En, der uden tvivl vil gøre det, hun får besked på.
En, der er sårbar.
Et totalt fjols, hvis du ved, hvad jeg mener?
Jeg vidste, han ville hoppe på den. Jeg vidste det.
For overlevende fra angrebet var det en dag med oprivende vidnesbyrd.
Da de forfærdelige skader blev beskrevet, var flere mennesker synligt berørte.
Retssagen handlede om, hvorvidt han var gal eller ond,
og han havde en masse advokater.
Han havde mere på sin side end den offentlige anklager havde.
David Copeland erklærede sig uskyldig i mord,
men sagde, han var skyldig i manddrab grundet utilregnelighed.
Det er nu juryens opgave at afgøre det.
Jeg havde brug for et klart bevis.
Jeg havde brug for, at han sagde noget, der viste, at han legede med lægerne,
men jeg havde ikke megen tid til det.
Kære David.
Jeg håber ikke, du er for bekymret for retssagen.
Det må være stressende for dig.
Kære Patsy.
Du er en meget attraktiv ung dame.
Du ved…
Min plan var at give Copeland selvtillid. Og på den måde få ham til at åbne op.
Jeg håber, du føler dig selvsikker og positiv.
Det føles sært at være berømt.
Kære David. Jeg så dit billede i aviserne forleden.
Din mor har ret. Du er virkelig flot.
Kære Patsy. Jeg kan ikke få dig ud af tankerne.
Jeg drømmer om dig, og hvornår vi endelig kan mødes.
Og han underskrev det "Kærligst, Dave", hvilket var et fremskridt.
Hele stemningen i Copelands breve ændrede sig.
Kære Patsy.
Der kom rigtig mange breve på det tidspunkt.
Dine breve er det eneste, der holder mig i gang herinde.
Jeg tænker på dig om natten.
Lov mig, du ikke glemmer mig. Jeg håber at høre fra dig snart.
Og så fik jeg ham endelig.
Kære Patsy. Stedet her er en joke. Og det er lægerne også.
De tror, de er kloge, men de er lige så dumme som fjolserne her.
Det ser godt ud med min retssag.
Jeg fatter ikke, jeg narrede alle lægerne.
"Jeg fatter ikke, jeg narrede alle lægerne."
Juryen kiggede på korrespondancen i sin helhed.
De så det, som jeg så det. Og som psykiateren så det.
Der er intet galt med ham.
Copeland så billeder af de forfærdelige skader
og al den lidelse og smerte, han havde forårsaget,
og ikke en eneste gang viste han tegn på følelser.
Men da anklageren læste op, at pigen, han ville giftes med,
faktisk var en skummel dørmand fra Essex ved navn Bernie,
lagde han hovedet i hænderne og brød sammen.
Hans verden stoppede.
David Copeland, den unge fanatiker,
som tilbad Adolf Hitler og sprængte sømbomber i London,
er i nu Broadmoor for at afsone sine seks livstidsdomme.
Han blev dømt for at myrde tre mennesker og såre næsten 150
i en bombekampagne mod sorte og homoseksuelle.
Juryen afviste, han ikke var ansvarlig for sine handlinger.
For to af de overlevende var det et gribende øjeblik uden for Old Bailey.
David Copeland har ikke nået sine mål om berømmelse og magt.
Dagens dom beviser, at han er et farligt, ynkeligt nul,
der nu er på sin plads.
-Tak, venner. -Tak.
Alle sagde: "Kom nu, lad os få en drink…"
Og jeg kan huske, at jeg tænkte: "Der er virkelig ikke noget at fejre."
Smukt.
For en ny start.
Jeg har altid haft en overvældende følelse af,
at det var sådan et spild.
Spild af liv.
Også hans.
Han kommer aldrig ud og vil aldrig gøre nogen nytte.
Og det, han har gjort mod alle de mennesker…
Hundredvis af mennesker.
Jeg ville ønske,
at vi havde kunnet forhindre det.
Bare forhindre dem i at blive dræbt og såret.
Så der er en slags skyldfølelse, ikke?
Ja. Helt sikkert. Helt klart.
Det tænker jeg meget på.
Jeg troede, jeg var kommet over det. Og så kom det tilbage.
Jeg ville være…
Jeg meldte mig ind i BNP for at føle spændingen ved at være spion
og ved at gå op imod de onde mennesker.
Men da der skete noget så stort,
ville jeg ønske, vi havde kunnet stoppe det før.
Ja.
Arthur var en, der var motiveret af at gøre noget godt.
På det tidspunkt var der en belønning. Politiet gav en belønning.
Halvfjerds tusinde pund for at identificere ham.
Arthur var ikke interesseret i pengene.
Og selv nu. Der var nogle i hans familie,
der først på 20-årsdagen for sømbombeangrebet i London
fandt ud af, hvad han havde gjort.
At han alligevel ikke var nazist.
Arthur havde været infiltreret i ti år,
uge efter uge, og gået til BNP-møder,
blevet jaget ned ad gaden af antifascister og angrebet af dem,
gået til koncerter med nazister, og han havde gjort alt det der.
Og han gjorde mere end bare at identificere Copeland.
Han spillede en vigtig rolle i BNP,
så de ikke byggede videre på deres succes i East London.
Tyndall fik ikke magt over hele landet på grund af Arthur.
Politiet siger, at BNP's tilstedeværelse introducerer racemæssig spænding…
Nå, så det siger politiet.
-Det tror du ikke på? -Overhovedet ikke.
Og du accepterer ikke domstolene og dine medlemmers domme.
Jeg har før sagt, at vores medlemmer ikke har flere domme,
-end nogen andre partimedlemmer. -Okay. Mange tak.
Godt. Få dine ting væk så hurtigt som muligt.
I er så forudsigelige.
I er præcis, som vi har lært at forvente det, og…
De prøver at skille os ad, og den besked, vi giver dem her i dag,
er det stik modsatte.
Vi holder sammen!
På en måde, I aldrig har set før!
Lad os marchere…
Jeg tror, at en person som Copeland,
en som prøver at gøre det, han gjorde, aldrig vil lykkes.
Det giver mig håb,
at der stadig er flere gode mennesker end onde mennesker.
Og haterne kan aldrig vinde.
På lang sigt kan haterne aldrig vinde.
Og det må være forfærdeligt at blive fortæret af had.
Forstår du?
Tænk på alle de ting, du ikke kan nyde, fordi du er fuld af had.
Nej. Det er fredag. Jeg skal hjem og have en øl.
Tekster af: Else Katrine Nielsen