Downloaded from YTS.MX
NETFLIX PRESENTERAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du är snygg i den, älskling.
Va?
Jag sa att du är vacker ikväll.
Jag hör dig inte!
Jag sa att du är vacker ikväll, älskling!
Tack.
Älskling!
Jag är lite berusad. För livet är bra.
-Vi gjorde det, för fan! -Vadå?
Min film hade premiär
och slog publiken med häpnad ikväll.
Såg du det? Såg du publiken?
Såg du publiken?
Jag knockade dem.
De sista minuterna snyftade de,
och vid sluttexterna var det som en jävla bomb.
Som om en bomb exploderat.
Det känns bra.
Jag kan inte tro att det är sant, älskling.
Efteråt pratade jag med sex recensenter. Sex eller sju.
De var lyriska.
Fattar du?
Vita killen från Variety älskade den. Vita killen från IndieWire också.
Den vita kvinnan från LA Times älskade den.
Hon sa att jag är nästa Spike Lee,
nästa Barry Jenkins, nästa John Singleton.
Jag sa: "Vad sägs om nästa William Wyler?"
I tre hela sekunder såg man att hon tänkte: "Var William Wyler svart?"
Sen insåg hon: "Jävlar. Det är också rasistiskt."
Hon blev alldeles röd. Det var så roligt.
Det var störtkul.
Hon snubblade över orden och sa skit som:
"Filmen var så känslosam."
"Jag kunde inte ens tänka. Herregud, Malcolm."
Bara: "Malcolm. Malcolm."
Ja, det var ett supervitt ögonblick.
Det intressanta var
att eftersom jag är svart, och är regissören,
och kvinnan som har huvudrollen i filmen är svart,
så försöker hon fånga mig genom en politisk lins,
när det egentligen är en film om en tjej som försöker komma ur sitt missbruk.
Finns det vissa hinder, eftersom hon är svart?
Jag menar, ja för fan.
Eller hur? Det är också verkligheten, men den handlar inte om ras.
Den handlar om skam, skuld och att man inte kan fly från skiten.
Det gör mig upprörd att så många journalister
inte kan låta bli att skryta om sin collegeutbildning.
Du har en collegeutbildning, Malcolm.
Ja, men jag är ingen akademiker. Jag är ingen elitist.
Jag gör ingen film för de tre som jag respekterar i min mediakurs.
Jag är filmskapare.
Eller hur?
Är jag en filmskapare, älskling? Det stämmer.
Jag kommer att ingå i det större samtalet om filmskapande
utan att ha nån jävla vit manusförfattare
som får det att handla om ras, för att det är så passande.
Jag kan se recensionerna framför mig.
De lyder ungefär så här:
"Filmen är en stark studie av den fruktansvärda…"
De gillar såna ord.
"…den fruktansvärda systematiska rasismen inom mentalvården."
Istället för en kommersiell film
om en drogberoende tjej som försöker skärpa sig.
Jag menar, de här människorna är så jäkla pedantiska.
Det är de. Och vi fattar.
Ni är smarta. Vi fattar. Ni är PK.
Låt oss konstnärer ha lite kul med den här jävla skiten.
Vi har kul med konst.
Du skriver på filmen om Angela Davis liv nu.
Ja, men det är annorlunda.
Jag gör en film som är fundamentalt politisk,
men allt är inte politiskt för att jag är svart.
Jag tror inte att Angela Davis skulle hålla med dig.
Det skulle hon inte, va?
Om jag vill göra en jäkla LEGO-film,
är det inte för att berätta en historia
om att det amerikanska imperiets byggstenar bestod av slavarbete.
Jag kanske bara vill göra en LEGO-film.
-Du vill inte göra en LEGO-film. -Så sant.
Men den där LEGO-filmen var grym.
Du har aldrig i ditt liv fått en bra recension.
Fan, det är… Men du har rätt.
Du klagar på recensioner som inte har skrivits än.
Du har rätt igen.
Så sluta. Du låter som en skitstövel.
Ja.
Du fattar väl vad jag säger?
Ja, men spara det till en annan dag.
Ja.
Du klagar på den vita tjejen på LA Times
för att hon skrev en dålig recension.
Den var inte bara dålig.
Den var idiotisk. Det är skillnad.
Du vann. Okej?
Hon jämför dig med Spike Lee och Barry Jenkins.
Men hon är en medioker skribent.
Okej, du är inte nästa Lee eller Jenkins.
-Hon vet nog inte vem William Wyler är. -Jag vet inte.
Är det klart, älskling? Här kommer makaroner med ost.
-Vet du inte vem William Wyler är? -Nej.
Herregud. Han gjorde De bästa åren.
Den var grym. Ben-Hur?
Han är en sån allsidig filmskapare. Jag menar, Svindlande höjder.
Hör här.
Prinsessa på vift.
Ja, några klassiker.
Det är annorlunda. Du jobbar inte inom film.
Nej, det gör jag inte.
-Hade du kul ikväll? -Det var trevligt.
"Trevligt."
Hela kvällen, medan jag pratade med de leende, rika människorna,
som ignorerade mig för en månad sen,
såg jag bara dig.
Och jag tänkte:
"Herregud, du är den läckraste varelsen på jorden."
Och den sexigaste också.
Det finns ingen sexigare. Till och med Anthony sa det.
Inte på ett dåligt vis.
På ett bra vis.
När jag såg dig…
…med din tranbärsdrink…
…leende och småpratande…
Då tänkte jag: "Herregud, vilken tur jag har haft!"
-Jag ville bara se till att få hem dig. -Vad gulligt.
Ta tag i din söta lilla rumpa och kyssa den.
Säga att jag älskar dig.
Jag älskar dig, Marie.
Saltat eller osaltat smör?
Jag vill bara ha dig.
Vad var det där?
-Vadå? -Du fejk-log.
-Nej. -Jag svär, du gjorde det.
Nej, det var inget.
Skitsnack, jag känner dig. Jag vet när inget är nåt.
Du kanske inte kan läsa mig.
Jo, det kan jag.
-Jag har inte ätit. -Det handlar inte om det.
Klockan är ett. Kan vi äta och sova sen?
Jag vill verkligen inte bråka ikväll.
Inte jag heller. Det är därför jag gör makaroner med ost till dig.
Så du är arg.
Nej.
-Handlar det om det som Anthony sa? -Nej.
-Skämtet om att du var modell? -Nej.
Ta det inte på allvar. Han är gammal.
Jag struntar i det.
-Lovar du? -Jag lovar.
-Var det Taylor? -Nej.
-Är du säker? -Ja.
-Du blir konstig när Taylor är där. -Det blir jag inte.
-Du blir tillbakadragen. -"Tillbakadragen"? Verkligen?
-Du pratar inte mycket. -Det är inte att vara "tillbakadragen".
-Jag menar… -Vadå?
Tillbakadragen låter som om jag är blyg och hon Englands drottning.
Jag menade inte så. Jag menade…
Vadå?
Hon är filmstjärna.
-Hon håller på att bli en filmstjärna. -Ge henne inte otur.
Har jag inget snällt att säga, är jag tyst.
-Det är inte att vara tillbakadragen. -Hon märker sånt.
Jaså?
-Ja. -Hur vet du det?
-Jag bara vet det. -Jaså?
Hon ser hur du är med andra. Du är pratsam. Du är rolig.
Jag är charmig.
Ja. Och det gör henne osäker.
Vadå? Andra människor med personlighet?
Nej. Att du inte är dig själv och hon ser det.
Hon överlever.
Varför är du arg?
Du är arg, Marie.
Varför är du arg?
Marie!
Marie?
Marie!
Marie.
Prata med mig.
Det är ingen bra idé. Vi pratar imorgon.
-Men du är arg på mig. -Det är ingen stor grej.
Jag kan inte sova när du är arg.
Jag lovar,
inget konstruktivt kommer att sägas ikväll.
-Hur vet du det? -För att jag känner dig.
-Vad betyder det? -Jag älskar dig.
Vad betyder det?
Att du är inkapabel att trappa ned diskussionen
om den inte är jobbrelaterad. Det kan ändå gå fel.
Alltid när det händer nåt bra
måste du hitta nåt,
minsta detalj att hänga upp dig på, göra det otrevligt
så att det inte finns nån anledning att fira.
-Jaså? Vill du verkligen göra det här? -Ja.
-Okej. -Okej, då. Vad är det?
-Ditt tal, Malcolm. -Sluta.
Du är galen.
Du hittar minsta detalj som gör det otrevligt.
Du glömde att tacka mig. Det är ingen liten detalj.
Jag har tackat dig andra gånger.
Jag är tacksam och visar uppskattning.
Jag begick ett misstag, så varför göra det värre?
-För att det är värre. -Va?
Det är vår relation i ett nötskal.
-Du kan inte mena allvar. -Jag är helt allvarlig.
-Du är psykotisk. -Du överdriver.
Det är psykotiskt att tro
att det betyder nåt mer
än att jag bara glömde att tacka dig.
Du tackade 112 jävla människor ikväll.
Din mamma, din ljussättare, dina agenter, din lärare i trean,
vaktmästaren på biografen när du var 12.
-Nej. -Du fattar.
Du behöver inte vara sarkastisk och elak.
Förlåt. Jag glömde att tacka dig.
Jag är uppriktigt ledsen, så jag bad om ursäkt tusen gånger under filmen.
Jag kände mig skyldig och kunde inte fokusera.
Vad synd. Du har bara sett den 7 000 gånger.
Varje gång jag sa "förlåt", sa du att det var lugnt.
Du sa att det var lugnt.
Du sa: "Jag älskar dig. Det är lugnt."
Tja, Malcolm, jag ändrade mig.
Hur kan du ändra dig?
Ärligt talat, det är ganska lätt.
Verkar inte det lite galet?
-Nej. -Inte?
-Nej. -Varför inte?
När jag satt på bion spelade det ingen roll.
Det spelade ingen roll.
Tills efterfesten när varenda person,
från din mamma till Taylor, kom fram till mig och sa:
"Du är nog lite upprörd nu
för att han inte tackade dig, men du vet hur viktig du är."
Sa Taylor det?
Ja. Jag skulle inte överanalysera.
Vad betyder det?
Lustigt. Det var precis vad jag undrade.
Jag var inte otrogen.
Jag frågade inte.
-Jag säger bara det… -Jag frågade inte.
Det handlar inte bara om att du glömde att tacka mig.
Utan hur du ser mig.
Och hur du ser mina bidrag, inte bara till relationen,
utan till ditt arbete.
Speciellt i en film som du gjorde om mitt liv.
Du vet, Marie…
…du är verkligen… instabil.
Jag skämtar inte!
Jag är orolig för din mentala hälsa!
Det finns vissa likheter.
Men Imani är inte baserad på dig.
Du är helt jävla galen.
På vilket jävla sätt skulle Imani vara baserad på dig?
Verkligen?
Nedvärderar du mig och skriker tvärs över hela huset
för att du är för upptagen med att äta makaroner?
-Va? -"Va?"
-Det gör jag inte. -Ljug inte.
-Du tog om av maten. -Nej.
Vet du hur upprörande det är
att du kan dela upp dig så
att du kan trakassera mig medan du äter.
-Trakassera? -Mat som jag har lagat.
-Trakassera dig? -Verbalt.
Tack för förtydligandet. Det var viktigt.
Trakassera dig verbalt? Lägg av.
Ska du behandla mig som en galning och kalla mig tokig,
kan du åtminstone göra det utan att äta makaroner med ost.
Vad säger du om det?
Hur låter det i din jävla hjärna?
"Vilken fitta! Vilka goda makaroner!"
"Jag undrar om det finns mer."
"Jag skulle vilja göra reklamfilm för makaroner."
Säg vad du vill.
Bli sur för att jag inte tackade dig, över Anthonys skämt,
att Taylor sa vad fan hon nu sa…
-Det var elakt. -Hon är ju skådis.
Hela kvällen såg jag er le och bli fotade.
-Hon har huvudrollen! -Jag bryr mig inte.
Jag måste ta hand om henne.
-Inte på min bekostnad. -Jo.
Oavsett hur du känner, är det mitt jobb.
Du skulle inte glömma att tacka henne.
-Det skulle du inte. -För hon är psykotisk.
Nej, för att hon skulle spåra ur
och låta dig betala för det, så att du aldrig skulle göra om det.
Du säger att du inte är så galen.
Nej. Jag säger att du ägnar hela ditt liv
åt att ta hänsyn till allas känslor och infall utom mina.
Agenter, producenter, filmteamet, skådespelare,
de jäkla fiktiva karaktärerna får mer respekt
och empati av dig än jag.
Det är det som är så konstigt med den här jävla situationen
för jag fattar.
Taylor är underbar i filmen.
Du gick upp och pratade om
att hon gjorde Imanis karaktär så levande
utan att nämna
att om jag inte levt mitt liv skulle hon inte existera,
det är konstigt.
Imani är inte baserad på dig.
Hon är 20 år, missbrukar och försöker sluta.
Rena slumpen.
Att du slutade inspirerade mig.
-Vid 20? -Ja.
Du gav mig verklig insyn i det.
Men Imani är inte baserad på dig.
Hon är en blandning av olika saker.
Vem?
Folk!
Vad för folk?
Många olika människor.
-Som min kusin. Rick. -Okej.
-Olika människor och saker. -Din kusin.
Vet du vad, Malcolm?
När man väl vet att nån finns där för en och älskar en,
så tänker man aldrig mer på dem.
Det är inte sant.
Inte förrän man kan förlora nån så bryr man sig.
-Handlar det om det? -Vadå?
Hotar du med det?
Förlorar jag dig om jag inte ber om ursäkt?
Jag vill inte ha en ursäkt.
-Vad vill du ha? Stå som medförfattare? -Var inte elak.
Jag vet att vi pratar om jobbet i timvis.
Är det så jobbigt att du vill bli kompenserad?
Jag skrev ett utkast innan jag träffade dig.
Jag vill inte ha nåt erkännande.
Vad vill du ha?
Filmen är fantastisk.
Jag är stolt.
Den tog lång tid att göra, men jag har en fråga.
Tror du att filmen skulle vara lika bra om vi inte var tillsammans?
Nej.
Det är det jag hade velat höra.
Toppen.
Bråkar vi inte längre?
Det beror på.
På vad?
Om du inte säger nåt sårande
resten av natten.
Jag är inte så hemsk.
I helvete heller.
En kyss?
Nej.
Är du säker?
Men jag vill verkligen kyssa dig.
Jag bryr mig inte.
Ta mig inte för given.
Det gör jag inte.
Du gjorde det.
Förlåt.
Du kan kyssa mig nu.
Ja!
Jag är den enda som säger att du är en skitstövel när du är det.
Jag vet.
Och nu när du har gjort en film som alla älskar…
…kommer alla smöra för dig.
Tror du?
Ja.
Jag hörde den skiten hela kvällen. "Han är så känslig."
"Han är i kontakt med sina känslor. Han är romantisk."
"Han är väl gullig?"
-Vad sa du? -Jag sa: "Tja, visst."
"När han inte är en känslomässig terrorist."
Ja.
-Ja. -Nej.
Är du tuff, smalis?
Jag är tuff.
Nej, jag vinner lätt över dig. Du är en enkel match.
Livet blir lättare, men det blir även svårare.
Vad menar du?
Tro inte på alla överdrifter.
Och stöt inte bort dem som stöttar dig.
-Ja. -Ja.
Du kommer börja göra fejkfilmer om fejkmänniskor med fejkkänslor.
Sen äter du middag med den vita tjejen från LA Times.
-Ja. -Nej! Inte med den vita tjejen.
Du kommer att prata om den här engångstagningen
och hur kameran…
Du vet väl att du gör så?
Bokstavligen.
Innan du vet ordet av är du på pressturné med din nya LEGO-film.
Tala om hur den är en allegori för misslyckat återuppbyggande.
"Originalarbetstiteln var…
Fyrtio LEGO och en mula, men…"
"Studion blev lite…"
Du skrattar, men jag ser det. Jag menar allvar, jag ser sånt.
Alla nya Twittervänner kommer att citera dina tweets,
applåder och sånt
och prata om: "Det är så här förändring ser ut."
-"Ja! Kungen!" -Brutalt.
Men resten av USA tänker:
"Vad fan gör svartingen, försöker sälja in nån LEGO-skit?"
"Jag tänker inte se den skiten."
Sen blir det bojkotter, jävla protester
för du gör politik av LEGO,
men som tur är, har du din nya vita flickvän från LA Times.
Hon kommer att rida in med sin solskyddsfaktor 50-brigad,
köra nån fotbollsmorsa-skit
och tweeta folk åt höger och vänster.
"Det är bokstavligen censur!"
"Vem bestämmer här?"
"Det är vår moraliska plikt att se den här filmen,
skriven och regisserad av en äkta sva… Jag menar, färgad person."
"Vi ska skriva historia."
"Vi ska göra den till den största kassasuccén nånsin."
Innan du vet ordet av
har du tjänat en miljard dollar åt ett leksaksföretag.
-Ja! -Ja!
"Grattis, Malcolm Elliot! Du gjorde det!"
"Här är några miljoner dollar och en fruktkorg."
"Har du nånsin funderat på
att göra filmen om Angela Davis liv med LEGO?"
Din vita röst låter galen.
-Du skrattar, men… -Det var underbart.
Du kan förändra världen.
Du borde inte ha slutat med skådespeleri.
Varför, Malcolm?
Om du hittade en roll
som tillät dig att vara dig själv skulle du vara fantastisk.
Tja, Malcolm…
…tyvärr kan bara du skriva om mig.
Har jag berättat för dig på sistone att jag älskar dig?
Förlåt
Krama dig
I min famn
När du behövde mig?
Inser att även du behöver kärlek
Jag ska ägna mitt liv åt att älska med dig
Jag glömde bort att vara din älskare
Och jag är ledsen
Marie!
Marie.
Marie!
Sluta med dumheterna.
Marie!
Fan.
Marie!
Sluta larva dig.
Marie!
Fan.
Marie.
Marie!
Herregud!
-Vart fan tog du vägen? -Jag skulle kissa.
-Var då? -Ute.
Varför gick du inte på toaletten?
Jag växte inte upp med trädgård.
Det har fortfarande nyhetens behag.
Du är den klängigaste mannen jag träffat.
Samtidigt är du den minst svartsjuka jag har dejtat.
Jag skulle kunna gå arm i arm med en kille.
Du skulle inte tro att det var sexuellt.
Du skulle bara säga: "Älskling, vad fan gör du?"
"Jag behöver hjälp. Jag har glömt nåns namn."
-Vem går du arm i arm med? -Spelar ingen roll.
Handlar det om ikväll?
Typ.
"Typ?"
Jag var ute och rökte och du var inne
och bad om ursäkt på ditt eget känslomässigt vaga vis.
Som om en låt skriven för 50 år sen om en annan tjej
skulle få mig att må bättre över vår relation.
Vissa tycker att avsaknaden av svartsjuka är bra.
-Inte på gränsen till likgiltighet. -Vad pratar du om?
Du kan uppmuntra mig till att ha ett eget liv,
men det är bara… Det är skitsnack.
Du vill inte att jag ska ha ett eget liv
för du är för jävla klängig.
Är inte bråket slut?
-Det är inget bråk. -Visst.
Det är en observation.
-Sluta. -Varför?
-Du vill inte. -Varför?
Du tänker inte klart.
-Jo. -Tro mig, det gör du inte.
-Jag har masochistiska drag. -Men du är inte dum.
-Tack. -Var inte en barnunge.
Var inte nedlåtande och säg att jag gav upp nåt
när du vet, att det enda du har tid med är jobbet.
Det enda du bryr dig om.
Så du gav upp en skådespelarkarriär för att bli ett jävla stöd.
-Fan ta dig! -Jag fattar.
Du blir upprörd, för du ville inte.
Du ville inte.
-Du var rädd att misslyckas. -Du är elak.
Fan ta dig!
När jag träffade dig var du en tablettberoende katastrof.
Du var knappt 20 år.
Du kunde inte prata utan att somna,
svimma, eller bryta ihop.
Bete dig inte som om du
har blivit så insiktsfull att jag… har glömt bort ditt gamla jag.
Klart du ska ha ett eget liv.
Annars är jag rädd att du blir helt beroende av mitt liv.
Och när jag glömmer att tacka dig på en premiär
kommer du hem, bråkar, dricker, tar lugnande
och försöker skära upp handlederna med en jävla nagelsax.
Gå ut härifrån.
Håll käften, Marie. Jag fattar.
Du känner smärta, besvikelse och har drömmar
som alla andra i den här världen.
Du är arg för att du inte fick jobben du ville.
Du skäms för att du spelade "smal flicka i gränd"
och "berörd sköterska 2".
Men vet du vad? Ingen är stolt över var vi började.
Jag började med att komma på skämt till romantiska komedier
och omarbetningar av manus där ingen ville betala författarna!
Men man fortsätter!
Man fortsätter försöka och jobbar hårdare
för även om man inte har talang,
kan man fortfarande lyckas om egot inte är för stort.
Man måste inte vara stolt över allt man gör!
Men man måste jobba hårdare än 99 % av alla andra.
Vet du vad som är en jävla undanflykt?
Det är att du beter dig som om mitt jobb är så jävla kvävande
att du inte ens kan andas och inte har nåt utrymme.
Jag menar, se dig om.
Se på det här jävla huset som produktionsbolaget gav oss.
Välj ett rum, börja jobba,
sluta skylla på mig för att du inte lyckas skärpa dig.
Jag skrev in dig på rehab.
Jag gick på gruppterapi med dig.
Jag stöttade dig för fan hela vägen.
När du var deprimerad
och tog så mycket medicin att du inte kunde knulla
fanns jag där.
När du fick återfall, fanns jag där.
När vi bodde på 38th Street och du gick på det där mötet.
Du gick på mötet och kom inte hem
för du knullade nån annan, eller hur?
Gissa vem som fanns där?
Denna svarta man.
Så, sluta.
Sluta, för du kommer inte att vinna den här diskussionen.
Tro mig.
Ska vi sluta med det här skitsnacket?
Eftersom alla är ärliga ikväll, kan du också vara det?
Det verkliga skälet till att du fanns där.
Jag var bra inspiration till filmerna.
Det var därför du stannade.
För jag var en historia.
En värld full av känslor som du inte brukade se på så nära håll.
Jag var 20 och hade aldrig blivit så älskad av nån.
Jag förstod inte vad jag var för dig.
En jävla film. En tragedi.
En du kunde fortsätta se på så länge du fanns där.
Och ikväll, i publiken, såg jag hela skiten spelas upp.
Så låtsas inte att det var en osjälvisk handling.
Det är grunden till din konst och skälet
till att alla kallar dig briljant, modig och orädd.
"Berätta, Malcolm."
"Hur blåste du liv i Imanis karaktär?"
"Hur kunde du kanalisera en ung kvinnas röst
så väl, så verkligt?"
"Bra fråga, Jennifer."
"Man kan väl säga att jag stal den."
"Jag snodde den."
"Inte bokstavlig stöld, utan andlig."
Du är en jävla bluff.
Du tackade mig inte ikväll för du vet redan det.
Du har inget nytt att säga.
Du kan bara härma.
Var en jävla parakit, en kakadua.
Gud förbjude att du skulle vara ensam
och behöva drömma ihop en ny idé.
Vad ska du skriva om, Malcolm?
Dig själv?
Lägg av.
Du har ingen stake.
Du har inte självaktningen eller förmågan att se dig själv
med dina fel och brister,
och att du inte blir nästa Spike Lee eller Jenkins
för de där jävlarna hade nåt nytt att säga.
De var sanna mot sig själva och sin jävla erfarenhet.
Du säger att filmen handlar om skam och skuld. Stämmer det?
Dina ord, inte mina.
Men jag har en fråga till dig.
Vems jävla skam?
Vems skuld?
Vad fan vet du om skam och skuld?
Du har två föräldrar, inga ovanor förutom att du är ett kräk,
och utbildning.
Din mamma är terapeut. Din pappa är professor.
Din syster jobbar för en tankesmedja i D.C.
Men här på gatorna tror det här leende jävla folket
att du vet hur det är att kämpa.
De tror att du har varit med om det. Lägg av.
Du är mer privilegierad än den vita tjejen på LA Times,
som tror att det är bra att berömma en medioker idiot.
Nu är du elak.
Försök skära upp dina handleder med en nagelsax.
Du skulle inte vilja överleva. Det är pinsamt.
Oroa dig inte.
Jag skulle inte ta upp det bara för att jag är arg.
-Jag menade det inte. -För sent.
Det är pinsamt och elakt
och jag ångrar allt jag har berättat.
Jag…
Skitsnack!
Hur fan hindrar jag dig från att leva ditt liv?
Så dumt.
Jävla skitsnack.
Jag vet vad det är. Det är skitsnack.
Fan ta Malibu.
Vad menar du med "medioker"?
Försökte du bara vara elak?
Var det därför?
Av allt jag sa
så fastnade du för "medioker"?
Jag vill bara veta om du tror det.
Gissa.
-Svara på frågan. -Vad frågade du?
Gillar du inte filmen?
Det sa jag inte.
-Du gillar inte mig eller filmen. -Det sa jag inte.
Det var bokstavligen det du sa.
Du är lite irrationell.
Är jag irrationell?
Det är mitt livs största kväll
och du gör det till den värsta, och jag är irrationell.
Se på dig.
Du är så solipsistisk att du ser dig själv i allt.
Även i sånt du inte har att göra med.
Du ser hur Imani går.
Och säger: "Undrar var du fick den gången ifrån."
Jag säger inget. Jag ler faktiskt.
Tar inte illa upp, för jag vill inte såra dig,
men du håller koll på sånt, Marie.
Medan jag faktiskt gör nåt, skapar nåt
så sitter du bredvid och vill rättfärdiga din existens.
"Jag känner igen repliken. Jag sa det. Du fick det från mig."
Till och med för din feedback blir jag skyldig dig.
Vill du köra fult spel?
Då gör vi det.
Du vill såra mig.
Jag lovar, jag kan såra dig tio gånger värre.
Du är en jävla lättviktare.
Jag kan bryta dig som en kvist.
Imani är baserad på dig lika mycket som på mig.
Det hon sa till sköterskan
sa jag till doktorn när min pappa låg på intensiven.
Du såg väl hur Imani gick?
En fin gång.
Det var min ex-flickvän Jess.
Liksom scenen på cykeln i regnet.
Den var inte baserad på vår resa.
Det är Jess och jag som cyklar i Brooklyn.
Så som hon knyter skorna med två knutar…
Det var Jayla.
Du var inte den första.
Skämtet om att hon inte ger handtrallor.
Det är en gammal replik som alla svarta män har hört förut.
Skämtet hon drar om hur fort hon kommer.
Det var Kiki.
Kiki.
Hon är dansare.
Vi kallar henne dansare.
Henne träffade jag utanför St. Louis.
Jag knullade skiten ur henne i sviten på hotellet.
En gång i sängen, en gång i duschen.
Vi kan ha knullat i garderoben också.
Jag tog en polaroidbild.
Hon satt naken i ett hjärtformat badkar.
Den sitter i ett fotoalbum hemma i garderoben.
Men du är missbrukare.
Det är det som gör dig så unik.
Det gör ditt bidrag så mycket mer betydelsefullt.
Dra åt helvete.
Du är inte den första trasiga tjej jag har känt, knullat eller dejtat.
Jag skrev mitt första manus i en etta med Leah
som jag trodde älskade att duscha länge
tills jag hittade henne medvetslös med en nål i armen.
För två år sen fick jag ett mejl från hennes syster
som sa att hon tömt en hel flaska Tylenol och dött,
och ville ha foton
för hon skulle göra ett bildspel.
Jag borde ha tackat henne ikväll.
Hon förtjänar det.
Samma med Tasha.
Första tjejen som jag faktiskt älskade,
som krossade mitt hjärta.
Hon var aldrig otrogen mot mig. Det var ett plus.
Hon fann Jesus, gifte sig och skilde sig.
Hon skickar jämt meddelanden till mig med bilder av sin dotter
och önskar att hon hade ett barn med mig.
Jag skickar henne hjärtemojier för jag vet inte hur jag ska svara.
Är du klar?
Inte ens i närheten.
Vill du att jag ska sluta?
Nej, Malcolm. Fortsätt.
Varför det?
För att du gillar det?
Vet du hur störd du är?
Du må ha slutat missbruka, men förstår inte det här.
Varför älskar du att bli sårad, traumatiserad och plågad?
Det är inte hälsosamt
och det genomsyrar alla aspekter av vår relation.
Hur vi pratar, bråkar, knullar.
Jag har dejtat några störda människor i mitt liv.
Men ingen av dem ville bli nedvärderade och förnedrade som du.
Ärligt talat, Marie.
Det är inget att vara stolt över.
Så sluta le, för du ser ut som en clown.
Där har du lite material.
Vet du vad jag precis insåg?
Det handlar inte om att rättfärdiga existensen.
Det gör det inte.
Det handlar om att du är så rädd och självisk
att du måste bryta ner mig.
Kritisera allt jag gör.
"Är jag medioker?"
"Kan jag göra det utan henne?"
"Vet inte. Bäst att jag frågar Marie. Kanske Marie vet svaret."
"Jag behöver Marie." Och bryt.
"Vart tog du vägen?"
"Såg du föreställningen? Vad tyckte du?"
"Gillade du den? Jag också."
Gud förbjude att jag vet vad jag vill, så att jag inte behöver dig.
Det är vad det handlar om.
Hela ditt tal om fejkfilmer.
Du behöver ett skäl till att vara behövd
för om jag inte behöver dig, vad fan gör jag då med dig?
Du vill ha kontroll
för du kan inte tro att jag är med dig för att jag älskar dig.
Jag bara älskar dig.
Jag behöver dig inte.
Men jag älskar dig. Att det finns nån som bara älskar dig.
Jag älskar hur du tänker.
Det gör jag.
Jag älskar hur du ser världen.
Jag älskar hur du tänker.
Dina instinkter.
Och jag är så jävla tacksam
för allt som du har gått igenom, allt…
…gjorde dig till den du är.
Henne som jag älskar och knullar med,
henne som jag är uppe med klockan två på natten
efter den största kvällen i mitt liv, för att hon är obeveklig.
Och galen.
Och jag är ledsen. Förlåt.
Jag bad om ursäkt…
…tusen gånger. Jag klantade mig.
Men ärligt talat, så fort vi kom hem
ville jag bara fira med dig.
Marie, min tjej, mitt livs kärlek.
Vill du veta vilken del av Imani som är baserad på dig?
Slutet.
Det som gör det till en sån tragedi. När…
…hon…
När hon avskyr sig själv så mycket på grund av skulden och skammen.
Att hon inte kan släppa in det goda.
Det är det som är baserat på dig.
Hennes oförmåga att förstå
att det finns nån som bara älskar henne.
Trots att hon inte älskar sig själv.
Det är du.
Det är det som inte är påhittat.
Ska du börja röka igen?
-Dumpa honom -Åh, nej
Men jag älskar honom
Fan!
Jävla skit!
Dra åt helvete!
Jävla skit. Dra åt helvete!
-Vad händer? -LA Times recension har kommit.
-Vad står det? -Vet inte. Jävla internet.
-Är den bra? -Vänta.
-Vem skickade den? -Jag bara hittade den.
-Hur kan ingen ha skickat den? -Sluta. Den laddar.
Okej. Vad är rubriken?
Måste man betala till en betalvägg? En jävla betalvägg?
När lades den upp?
1,99 dollar i månaden. För tjugo minuter sen.
Skickade ingen den till dig? Hur kommer det sig?
Fan. Var är min jävla plånbok?
Är ditt kreditkort inte sparat i din telefon?
-Nej! -Varför inte?
-För jag litar inte på den skiten. -Inte?
-Sluta, Marie. -Förlåt.
Var det hon som skrev?
-Vita tjejen? -Ja.
-Då måste den vara positiv.
Fan, jag hoppas det. Var är min jävla plånbok?
Har du kollat i sovrummet?
-Va? -Kollade du i sovrummet?
Ja!
Okej. Kollade du baren, då?
Jag kollade den jävla baren också! Var fan är…
Var fan är… Här är den.
-Hittade du den? Var var den? -Det spelar ingen roll.
Fan! Var fan är min telefon?
-Malcolm? -Var är den?
-Malcolm? -Vad är det?
Den är här. Lugna dig.
"Recension av Imani."
"Ett filmiskt kraftprov
siktar in sig på sjukvård och rasism,
i Malcolm Elliots rebelliska, färgstarka regidebut."
Jag hatar den här kvinnan. Vem vill se den filmen?
Jag hörde bara "filmiskt kraftprov".
-Hörde du inte "färgstark"? -Jo, jag hörde det.
"Steadicam-sekvensen." Det är en kameravagn, idiot.
"Genom gatorna i Bed-Stuy
kör vår slanka protagonist Imani sitt eget race."
"Hon anger ton, atmosfär, vibbar."
"Hon må åka in och ut på avgiftning och sjukhus,
men som titeln anger
är detta hennes film och värld. Tills det inte är det längre."
Förstår ni inte på rytmen av mina vita-tjej-ord,
är det här en svart film.
Okej. Synopsis. Så tråkigt.
Hon känner bara till en 2-perf 35 mm
för att jag nämnde den.
"Positiv…"
"Leder till en hemsk scen
där Imani överdoserar på en marknad i Chinatown,
och där förstår man Elliots tema."
"Det handlar om hur amerikanska sjukvården behandlar färgade kvinnor."
I det här ögonblicket
säger alla svarta som prenumererar på LA Times:
"Varför måste jag då se filmen?"
Bara för att ingen ser ut som hon i den
är den inte politisk.
-Vad är det för fel med det? -Såna filmer är tröttsamma.
Du älskar politiska filmer.
Inte de som vita kvinnor från LA Times kallar politiska.
Hon gillar Do The Right Thing.
Den gjordes när politik inte var coolt. Den var revolutionerande.
"När Imani placeras under LVU,
tvångsintagen mot sin vilja,
en fara för sig själv och andra,
efter en hemsk scen med en nagelsax…"
"Hon vårdas av en vänlig läkare,
spelad av… känd TV-serie…"
"Men Elliot vet vad han gör
och försiktigt underminerar han temat om den vita räddaren."
Den satans dumma…
"Senare när Imani är…
…hos sin pojkvän och bönar och ber om en sil
använder Elliot en smal kameralins." Det är samma jävla lins.
"Klaustrofobi…"
"Man ifrågasätter hans intentioner
med att frossa i hans svarta hjältinnas trauma."
"Bättre antyda än att visa allt."
"Om inte för återhållsamheten,
så för att skilja den från en tröttsam historia
som skildrar våld mot färgade kvinnor."
Skämtar du med mig?
På nästa rad! Jävlar!
Hon skriver att den är ett "riktigt mästerverk".
Jag inte läsa mer. Det är idiotiskt.
Jag kan inte förstå att LA Times anlitar en sån jäkla idiot.
Hon säger att jag underminerar temat om den vita räddaren.
Hon är en räddare.
Hon försöker rädda henne,
så hur fan underminerade jag det? Hur?
För att jag är svart!
Var jag vit hade hon sagt att jag föll för temat.
Men jag är man, så hon ifrågasätter mina avsikter,
och säger att jag frossar i kvinnans trauma.
"Bättre antytt än visat."
Fan! Varför? För att Taylor tog av sig tröjan?
Hon tyckte nog att det nakna inte var nödvändigt.
Inget av det är nödvändigt.
Inget av den här skiten.
Rörelse, stillbild, ljussättning, digitalt eller film.
Klipp här eller där.
Inget av det spelar roll. Det handlar om vad man vill ha.
Mitt problem med henne innan hon ens skrev den
jävla recensionen, är detsamma som efter att ha läst
hennes idiotiska recension.
Hon tittar inte på filmen.
Idéerna i den, känslorna i hantverket.
Film behöver inte ha ett jävla budskap.
Den behöver hjärta och elektricitet.
Såna här idioter berövar världen dess mysterier
för de måste få allting förklarat för sig.
Och de vågar inte ta till sig nåt som kan vara farligt
för de försöker förutse kulturen.
Den här jävla idioten borde inte skriva för LA Times.
Hon borde hålla i en solskylt för de lokala nyheterna
för hon är bara en jävla väderuppläsare.
Eller väderuppläserska.
Vilket som.
Jävla… tjockskalle…
Malcolm.
Vadå?
Hon kallade den ett genuint mästerverk.
Det skiter jag i.
Jag är åtminstone konsekvent.
Allt kan inte baseras på identitet.
Jag underminerade inte temat för att jag är svart,
men jag lurades in i det för att jag är man!
Identiteter ändras ständigt.
Existerar den manliga blicken om filmskaparen är gay?
Till vilken grad? Och om de är asexuella?
Tänk om de är transpersoner och inte vet?
Man kan bara titta tillbaka och undra vad det betyder!
Varför lade Ben Hecht och Selznick, två jävla judar,
så mycket tid på Borta med vinden?
Ingen kan förklara för mig varför Billy Wilder gjorde Spirit of St. Louis
och omsvärmade den där nazistjäveln Lindbergh.
Och varför Ida Lupino älskade film noir och våldsamma män.
Varför Ed Wood bar jävla trosor?
Han bar trosor och gjorde B-filmer om jävla rymdvarelser.
Elaine May var fascinerad av känslomässigt svaga män.
Såg hon sig själv i dem?
Hatade hon dem i verkliga livet, men ville känna dem genom jobbet?
Blev Moonlight så universell för att Barry Jenkins inte är gay?
Kände Cukor empati för kvinnor för att han var gay?
Allt är ett mysterium!
Vad driver en filmskapare och en konstnär?
Jag menar varför skulle Pontecorvo, en jävla rik judisk italienare…
Varför kände han så för algeriska muslimska gerillakämpar
att han gjorde Slaget om Alger?
En jävla klassiker! Säg mig det!
Säg mig det. Jävla arga Karen!
Kan du säga mig det? Nej. Varför inte? För att ingen vet.
Vem fan vet? Varför gjorde jag scenen som jag gjorde den?
För att jag är man och hetero?
Och blivit avtrubbad vad gäller våld,
eller för att om man ser trauma på film
borde publiken också känna traumat?
Det är konstens och filmens mysterium.
Det som driver nån att göra och säga nåt.
Man kan kritisera systemet, som liksom alla andra jävla system
är vitt som fan,
och i vår bransch, jävligt manligt och vitt som fan!
Jag menar, jävlar!
Jag har väntat hela livet, jag har frågat:
"Var är alla svarta filmskapare,
för jag är trött på små brittiska pojkar
som försöker komma över ett medfött fel
för att rädda drottningen från Hitler."
Gör mig en jävla tjänst.
Förbjud varenda film med postskriptum, så fixar det sig.
Vi kommer vara storartade!
Men att skriva sån här skit? Sånt här skitsnack?
Att placera folk i ett fack för att du inte älskar film,
och inte förstår hur man recenserar det här mediet.
Du har inte orden att beskriva känslorna
för du är för rädd att inte få nog med klick,
eller för att folket ska vända sig mot dig.
Fan ta dig för att du hämmar konstnärers drömmar om
hur livet skulle kunna vara för andra jävla människor.
Dra åt helvete!
Även om du misslyckas och kunde bättre, fan ta dig!
Ditt fel att de gör den här
tröga, utsvävande skiten!
Du är skälet! Inte jag! Du är skälet!
Du borde vara jävligt modig! Du borde vara jävligt orädd!
Folk borde vara jävligt orädda!
De borde skrika för allt vad de är värda!
Hallå, Karen! Hallå, Al!
Jag hör dig, och jag bryr mig inte!
Vi blir inte bättre förrän vi gör uppror mot det här puristiska,
moralistiska, akademiska dumheterna, precis som Spike Lee
gjorde uppror mot det vita systemet i Do the Right Thing.
Vanligtvis önskar jag att en sån person dör.
Nån som saknar den här jävla föreställningsförmågan.
Men istället ska jag be jävligt mycket,
som min mamma lärde mig, att hon får karpaltunnelsyndrom
tills händerna förtvinar
och hon inte kan skriva meningslöst jävla skräp som det här längre!
Herregud.
Blir det så här när du får en bra recension?
Du är helt galen.
Du yrar.
Ärligt talat, du är helt rubbad.
Jag vet. Jag… Jag är trött på att bråka.
Det var ett bråk med dig själv.
Är du första författaren
i historien som har de här problemen med recensenter?
Så klart inte.
Nej, för allt är samma jävla skitsnack.
Så du vill göra filmer,
men ingen får säga nåt dåligt om dem?
Lägg av.
"Nån attackerade min film. Åh, nej!"
Ja, fan ta de där lata recensenterna.
Du försörjer dig inte på krukmakeri.
Du är en filmskapare och det är den mest kapitalistiska
mainstream konstformen i hela världen.
Det spelar ingen roll hur många gånger Taylor sa
att hon var kommunist.
-Vad sa hon? -Eller maoist.
-Lägg av. -Det var nåt sånt.
Hon kan ha talat om omfördelning av välstånd,
brist på socialhjälp.
-Medan hon försökte sälja en film? -Psykvården…
För 15 dollar biljetten?
På E! News.
Entertainment Tonight.
Och du undrar varför den vita tjejen pratar om
psykvården i sin recension?
För att…
Hon… Fan, du har rätt.
Jaså?
Ja.
Ledsen att behöva säga det…
…men ingen i den här branschen är radikal.
-Taylor är ganska radikal. -Hon gillar att spela sån på tv.
Vad menar du?
Ni är ett gäng horor.
-Kallar du mig hora? -Ja.
Fan ta dig.
För du är en hora! Det är du. Det är okej.
Du är besatt av att låta smart,
för det kompenserar det faktum att du är en hora.
Istället för att bara förstå att…
…det är så här världen fungerar.
Du har en skådis i en klänning för tvåtusen dollar,
som pratar socialism på röda mattan
för att hon är för rädd för att medge
att hon bara är en jävla skådespelare.
Man ska inte skämmas.
Sen har man alla i nöjesbranschen
som följer hennes stridsrop och revolutionshyllning.
Inte för att de bryr sig, eller vill sprida budskapet.
Men för att de vet att inget säljer bättre än avsky.
Det är det som ger klick.
Och ni idioter faller för den skiten varje gång.
Ärligt talat, ingen bryr sig om vad du har att säga.
Det gör de inte.
Ni försörjer er på att göra er viktiga.
Det här är sån där jävla skit, som bara finns i Amerika.
Och ni är alla skyldiga.
Håll dig till ditt. Fortsätt med din skit. Det är lugnt.
Du fick en jättefin recension med en asterisk.
Stackars dig.
Är jag en hora?
Definitivt.
-Jag älskar dig. -Manipulera mig inte.
Okej.
Okej. Jag har tänkt ut nåt.
Jag älskar det som händer.
Tack gode Gud. Jag vill bara…
…göra det här hela natten.
Det här är tanken.
Jag ska gå härifrån…
…till toaletten…
…för jag måste kissa.
-Går det bra? -Visst.
Vi försöker vara positiva. Glada tankar.
Stanna här. Du är så vacker.
-Stanna här. Okej? -Okej.
-Stanna här. -Okej.
Du.
Herregud. Herre…
Malcolm?
Ja?
Får jag fråga nåt? Lova att svara
utan att få mig att känna mig hemsk.
Ja.
Varför fick inte jag rollen?
När du skrev den, var den till mig.
Varför fick jag inte rollen?
Är det vad det har handlat om hela kvällen?
Nej.
-Skitsnack. -Nej.
-Du ljuger. Det är det. -Jag ljuger inte.
Vi skulle göra det här tillsammans.
Jag vet inte när det ändrades.
Jag vet inte när, jag vet bara att jag satt i publiken.
Och jag tänkte "wow".
"Jag menade inte att avslöja allt det där."
Jag vill inte gå in på varför Taylor fick rollen,
men du är så bra på att bråka.
Du bråkade för att få göra filmen,
för att få den som du ville. Varför bråkade du inte för min skull?
För jag hade varit bra.
Det hade jag.
Kanske till och med bättre.
Där har vi det.
-Vadå? -Den jävla sanningen.
Självklart att du ägnar hela natten åt att förstöra allt
bara för att till slut avslöja att du bara är avundsjuk.
-Jag är inte avundsjuk. -Jo.
Känslan jag känner just nu är djupare än så.
Det är inte avundsjuka.
Lägg av. Sluta, Marie.
Men jag kan inte berätta min historia längre.
Jag kan inte artikulera allt jävla kaos som pågår här inne,
du har redan gjort det.
Och Taylor också.
Jag vet att den inte bara är min.
Jag vet det.
Jag vet att det hände oss båda.
Skillnaden är att du tog all jävla skit
och gjorde det till nåt vackert.
Nåt bra.
Nåt som…
Som kan beröra folk.
Men jag är fast i det.
Ja.
Jag önskar att vi kunde ha gjort det tillsammans.
För att vara helt ärlig, ja…
Jag skulle varit bättre.
För jag upplevde det.
Det var mitt liv.
Jag skulle ha varit bättre, och gjort din film bättre.
Du slutade med skådespeleri.
När jag fick klartecken bad jag dig gå på audition.
Du sa ja, men var motvillig. Du har talang, men det räcker inte.
Det räcker inte. Du måste vilja.
-Tro mig, jag ville det här. -Jävla skitsnack.
Du försökte inte, det är den bistra sanningen.
Samma instinkt som Imani har, har du med,
instinkten att förstöra för sig själv,
och den försvann inte.
-Jag försökte inte för att du inte ville. -Spelar du offer nu?
Nu säger du att jag inte ville, och därför försökte du inte.
Du är helt jävla olidlig.
Jävla… Din jävla bedragare, din tjuvaktiga jävla bluff!
Du ville inte ha mig, för då skulle du behöva dela scenen med mig.
Du skulle inte vara ensam författare då.
Dess härkomst skulle sträcka sig långt bortom dig och din briljans,
för folk skulle fråga och jag skulle svara: "Ja, det här hände mig."
Plötsligt skulle alla undra: "Är det han eller hon som är så begåvad?"
Om du måste säga det till dig själv, så varsågod.
Det handlar om äganderätt
och illusionen
att filmskapande inte är nåt gemensamt.
Det är du, och alla andra bara följer instruktionerna,
för om det var min förtjänst
skulle du inte kunna skryta!
Därför tackade du mig inte.
-Därför fick jag inte rollen. -Autenticitet.
-Ja. -Är det dagens ord?
Det är allt jag hört ikväll. "Vilken autentisk filmskapare."
"Filmen är autentisk."
"Han gjorde rösten autentisk."
Varför älskar folk det ordet?
De vet inte vad som gör nåt bra.
Autenticitet är viktig.
Så klart, för det är allt du har att erbjuda.
-Allt de säger. -Det är allt jag har att erbjuda.
Det enda ordet som folk, som inte vet nåt om film,
känner att de kan erbjuda…
Jag har inget att erbjuda dig.
De kan inget om film, men älskar att prata om autenticitet.
De vet inget om film.
Om jävla Citizen Kane eller De bästa åren…
Ingen bryr sig om sån jävla skit!
Autenticitet. De känner till den skiten väldigt väl.
Autenticitet spelar ingen roll, ens perspektiv…
Du har inget!
Att återskapa nåt gör det inte intressant.
Det handlar om hur man tolkar verkligheten.
Vad man känner för den, hur man förmedlar den,
vad man avslöjar om den.
Perspektiv, ens perspektiv.
Transkribera eller hålla en kamera och trycka på inspelning,
det är en jävla YouTube-video.
-Det är en bekännelse. -Okej.
Vi har sett och hört det tusen gånger.
Din erfarenhet, ditt liv, din jävla kamp, det spelar ingen roll.
Du har varit missbrukare, tråkigt! Du överdoserade, jävligt ointressant.
Det handlar om att överföra känslor
och ögonblick till nåt filmiskt och berörande.
Lycka till, Marie.
-Jag hatar dig! -Jag också!
-Jag hatar dig mer! -Jag hatar dig mest!
Jag hatar dig!
Jävla skitstövel!
Jävla mentalpatient.
Vad gör du? Lägg ner kniven, snälla. Marie?
Vet du de där antidepressiva jag tog?
Jag tar dem inte längre.
Jag mår inte bra. Jag mår verkligen inte bra.
Jag har aldrig slutat missbruka.
Och jag tänker inte göra det heller.
Jag är bara skit.
Jag är en lögnare.
Jag var otrogen mot dig.
Jag knullade dina vänner.
Herregud, det känns som om jag är galen.
Jag har stulit från din mamma.
Vet du vad som är så sjukt?
Jag bryr mig inte ens.
Jag bryr mig inte.
För jag förtjänar det.
Säg var de jävla tabletterna är.
Säg var tabletterna är.
Det där var autenticitet.
Jävlar! Varför gjorde du inte så här på din audition?
Du är den jobbigaste, mest envist avskyvärda kvinna
jag nånsin träffat i hela mitt liv.
Ena stunden vill jag hugga huvudet av dig
och nästa vill jag kyssa ditt dumma lilla ansikte.
Jag älskar dig.
-Ska vi gifta oss? -Inte på humör.
Vi kommer säkert gifta oss och skilja oss
några gånger, lika bra att börja.
Nej.
-Jag är så upphetsad nu. -Inte jag.
Jävla psykopat!
Hela den här galenskapen handlade om dig och den scenen,
och att du var bättre än Taylor
och få mig att tvivla resten av livet på
om filmen kunde blivit bättre.
-Ja, det är precis vad du gör. -Nej.
-Det är skitsnack. -Nej.
Briljant!
Vet du vad som är intressant med henne från LA Times
när hon kritiserade den där scenen?
Vem bryr sig?
Jag har alltid sagt att det var den scenen jag gillade minst i filmen.
Och min favorit i manuset.
Kan vi prata om det här senare?
-Jag tycker att det är viktigt. -Jag ber dig.
Att se tillbaka och undra varför.
-Gör inte du det? -Nej.
Inte för att beröva dig mysteriet, bara av nyfikenhet.
I strävan efter att bli en bättre jävla konstnär.
Du är tröttsam.
Kommer du att orka vara lika tröttsam vid 70?
Det beror på var du är.
Jag bor ihop med den vita tjejen från LA Times
för henne kan jag vinna ett argument mot.
Det fick mig att undra, varför såg jag den scenen så annorlunda?
-Jag vet inte. Hur såg du den? -Den var mindre grafisk.
Attackerar han inte Imani? Det stod så i manuset.
Jo. Men jag trodde inte att du skulle filma henne utan tröja.
-Och skillnaden? -Tuttarna syntes.
-Och? -Du sexualiserade henne.
Skulle jag filma dig just nu, sexualiserar jag dig,
eller har du det på dig en fredagskväll?
Mina tuttar syns inte.
Om du var på en familjerestaurang skulle de kasta ut dig.
-Det var Taylors idé. -Visst.
Det gjorde allt mer grafiskt. Okej?
Och jag tänkte bara…
…skulle scenen ha varit annorlunda om du var kvinna?
Ja, men jag skulle ha gjort hela filmen helt annorlunda,
för då hade jag varit en kvinna.
Jag skulle haft en helt annan känslighet.
Man bedömer inte film så,
genom de 600 miljarder olika valen som inte görs på grund av en ogripbar,
rent hypotetisk analys av ens identitet.
Utan istället genom valen som faktiskt görs.
Jag försvarar inte henne som en stor jävla tänkare.
Bra. För hon är en idiot.
Jag säger bara… Hade filmen varit bättre
om du varit lite kvinnlig?
-Vem bryr sig? -Jag.
Jag, Malcolm, för det fick mig att undra
om problemet hon har med dig
är samma som jag har med dig som partner.
Tja…
Bortsett från det, tycker arga Karen att jag är en jävla urkraft.
Gillar du recensionen nu?
Ett jävla mästerverk är vad du tittar på nu, tjejen.
Du skämtar, men inte jag.
Det är olyckligt, för jag kan inte hålla på och bråka om det här.
Jag inser att hennes problem är mitt problem.
-Vilket är det, då? -Att jag är med dig och inte har stuckit.
Jag undrar inte vilka andra filmer som går.
Jag har dig. Jag är på din sida och sen bara…
Du måste dra saker för långt.
Sluta.
Nej, vi bråkar, kanske det värsta bråket nånsin,
men istället för att säga att det inte handlar om dig,
att det är en blandning av folk,
du måste fan frossa i det. Du måste vrida om kniven
och sätta bilder i huvudet på mig som aldrig kommer att försvinna.
Va?
Kiki.
-Jag var arg. Vad fan? -Utanför St. Louis.
-Ett hjärtformat badkar? -Jag var arg.
Du saknar stil. Malcolm!
Du är en jävla idiot, ärligt talat. Du kunde ha vunnit utan all den skiten.
Du kunde ha vunnit med 20 % av vad du sa,
men du kan inte låta bli. Det är sån du är.
För om jag nån gång skulle bli knullad i en svit på Marriott
i eller vid ett hjärtformat badkar,
skulle jag aldrig yttra ett jävla ord om det högt.
Jag skulle aldrig berätta det för mina vänner,
jag skulle inte använda det i ett bråk.
För det skulle skada mig
mycket mer än dig.
Vilken otur.
För jag gillade sex med dig.
Tills för en kvart sen
var det en aspekt av vårt förhållande som jag inte kunde klaga på.
Enda lasten jag hade kvar, det och cigaretter.
Men du var tvungen att ta det för långt…
Sluta.
Och utplåna all glädje som fanns i att knulla dig.
Bråket var fult. Vi bråkade som…
Det gav inte stöd åt ditt argument. Det bara äcklade mig.
Jag tänkte: "Otroligt att jag har oskyddat sex
med det här äckliga jävla odjuret,
ett jävla djur, ett jävla nötkreatur."
Det är vad du är. Du är ett jävla svin.
Du är ett sånt svin som skiter där du äter. Ett människosvin.
Ja, du tycker det är kul.
-Du överdriver. -Nej.
Bara för att vi fann en fiende i arga Karen från LA Times,
är allt bra? Är det bra nu?
Tänk om, din jävel. Det är inte bra.
Hon är min andliga syster. Jag menar det.
Vi söker båda en tillflykt
bort från din hotfulla, misshandlande jävla personlighet.
På grund av dina begränsningar som partner och filmskapare,
försöker vi båda ta skydd.
Vi kanske inte har mycket gemensamt, men vi är i samma situation.
Du är den sista som ska prata.
Du har knullat, dejtat några av de vildaste,
konstigaste människorna på jorden.
För det första har du ingen hög standard, vilket är en varningsflagga.
Du har ingen typ, vilket också är en varningsflagga.
Och ingen diskretion.
Alla som känner dig vet att du är en varningsflagga
och pratar om din jävla varningsflagga.
Här är skillnaden.
Jag skryter inte om vem jag har haft sex med.
Jag vill inte veta allt.
Jag behöver inte veta alla steg
och platser som förde dig till mig. Du är här.
Jag älskade dig villkorslöst. Varför?
För att jag värdesätter mysterium.
Det okända. Det håller kvar spänningen i en relation
och tvingar oss att göra vårt bästa.
Tänk-om-faktorn.
Tänk om det finns nån som älskade honom bättre?
Som är smartare, snällare.
Nån som väckte honom med frukost och en avsugning.
Tänk om jag inte är hans bästa flickvän.
Tänk om han drömmer om nån annan.
Bättre konversationer, en tjej med höfter och en riktig rumpa,
istället för den här spinkiga kroppen.
Jag vet lite om din typ.
Inte så mycket att jag är förlamad av osäkerhet och tvivel.
Så att varje dag när jag vaknar
och pratar med dig och bär den här eleganta jävla klänningen
och håller din hand,
så försöker jag vara den bästa flickvän du nånsin haft.
Så när du berättar att jag tävlar mot Kiki…
-…från St. Louis… -Nu börjas det igen.
…i ett hjärtformat badkar, bryr jag mig jävligt mycket mindre.
Du måste dra upp all den skiten.
Jag vet inte vart du är på väg, men jag är inte klar.
Jag är inte i närheten av att vara klar.
Men det får mig att inse att skälet till att du inte blir avundsjuk
är för att du inte värdesätter mysteriet, eller hur?
Att du inte värdesätter det,
att du inte undrar om du är mitt bästa ligg,
eller den mest begåvade personen jag nånsin varit med,
eller den snällaste, eller smartaste,
är för det är obegripligt för dig
att det finns nån på den här planeten som är mer intressant än du.
Din avsaknad av nyfikenhet är endast en förlängning av din narcissism,
ditt storhetsvansinne, din egoistiska syn på världen.
Du tvivlar aldrig på dig själv,
och har aldrig frågat dig: "Hur kan jag bli en bättre partner?"
Du är bra. Du har vad du behöver.
Mannen jag tittar på just nu är så bra som han nånsin kommer att bli.
Du skriker på mig i badkaret
hur du ska bryta mig som en kvist.
Det är den bästa och sämsta av den du kommer att vara i den här relationen.
Det är därför du kan glömma att tacka mig i ditt tal.
För du är inte rädd att jag ska komma hem och säga:
"Du förlorade mig ikväll. Åt helvete med det här. Jag sticker."
Men om du dagligen krossar alla du ser,
slutar det med att du lever i en fiktiv jävla verklighet.
Se på mig.
Jag är den sista som står kvar.
Jag är den sista som tittar på dig och säger: "Vet du? Skärp dig, för fan."
"Om inte för mig, så för ditt jobb."
Om det här är en film, borde du hålla fast vid mig för allt vad du är värd.
För det är dem vi har varit för varandra.
Det är den du har varit för mig och jag för dig, sen dagen vi träffades.
Från dagen då jag överdoserade, från dagen du körde mig till rehab.
Från första dagen jag läste ditt manus
om mig, om oss, om vår relation.
Om hur droger förstörde min förmåga att älska dig
och din förmåga att älska mig.
Allt jag ville ikväll var att få ett tack, Malcolm.
Det är allt.
"Tack, Marie. Tack för att du älskar mig."
"Tack för att du gör mitt liv bättre och ordnar ditt."
"Tack för att du såg på 100 tagningar och läste 100 utkast."
"Tack för dina anteckningar och din erfarenhet, ditt tålamod,
autenticiteten du ger filmen. Tack."
"Tack för att du är missbrukare. Tack för att du slutade."
"Tack för vardagliga saker som att du köper toapapper och mjölk,
och fixar med flyttfirman. Tack."
"Tack för att du gör allt jag glömmer."
"Tack för kaffet."
"Tack för att du får mig att le."
"Tack för allt bra sex och alla kramar."
"Tack för att du tvättar och hämtar min kostym ikväll,
och att du lagar makaroner med ost till den här otacksamma idioten
efter att jag hade glömt att tacka dig."
"Tack för misstagen du har begått…
…för din charm, för din livfullhet."
"Tack för att du älskar mig."
"Tack för att du kommer över det här och går vidare, för att du är du."
"Tack för all skit jag glömde att tacka dig för…
…och tack för att du är så sexig i den klänningen ikväll."
"Du får mig att se bra ut."
"Du gör mig till en bättre person."
"Tack för att du förstår
att jag inte alltid är bra på att uttrycka vad jag känner
och att jag uttrycker det mer i arbetet än i mitt liv."
"Tack för att…
…jag vet att det inte alltid känns bra, så jag hoppas att du kan leva med det."
"Tack."
"Jag är känslomässigt avtrubbad ibland,
men jag är glad att du inte förebrår mig."
"Tack…
…för att du tror det bästa."
"Jag älskar dig, Marie. Jag kommer alltid att älska dig, min Marie."
"Tack."
"Från djupet av mitt hjärta, tack."
Jag älskar dig, Marie.
Förlåt.
Tack.
Varsågod.
Marie?
Marie!
Undertexter: Annika Vasiliadou