Downloaded from YTS.MX
‎NETFLIX PREZINTĂ
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Îți stă bine cu rochia aia, iubito.
‎Poftim?
‎Am spus că ești frumoasă în seara asta.
‎Nu te aud.
‎Am spus că ești frumoasă în seara asta!
‎Mulțumesc.
‎Iubito!
‎M-am cam amețit. ‎Pentru că viața e frumoasă.
‎- Pentru că am reușit. ‎- Ce am reușit?
‎Am scris, regizat și lansat un film
‎care a lăsat publicul cu gura căscată.
‎Ai văzut publicul?
‎Am zis, ai văzut publicul?
‎I-am făcut praf.
‎În ultimele opt minute, plângeau,
‎iar, când a început genericul final, ‎parcă a căzut o bombă.
‎A explodat o bombă.
‎Mă simt bine.
‎Nu pot să cred că mi se întâmplă așa ceva.
‎După premieră, ‎am vorbit cu șase sau șapte critici.
‎Nu mă mai lăsau în pace.
‎Pricepi?
‎Albului de la ‎Variety‎ i-a plăcut. ‎Și albului de la ‎IndieWire.
‎Albei de la ‎LA Times‎ i-a plăcut mult.
‎Îmi tot zicea că sunt următorul Spike Lee,
‎următorul Barry Jenkins, ‎următorul John Singleton.
‎M-am uitat la ea. „Nu și William Wyler?”
‎Vreo trei sau patru secunde s-a gândit: ‎„William Wyler era negru?”
‎Apoi și-a dat seama: ‎„Băga-mi-aș! Chestia asta e rasistă.”
‎S-a înroșit. Eu muream de râs.
‎Marie, a fost demențial.
‎A început să se bâlbâie, ‎spunea chestii de genul:
‎„Filmul a fost foarte emoționant.
‎Malcolm, eram dată peste cap. ‎Doamne, Malcolm!”
‎Doar: „Malcolm…”
‎Tipic pentru albi.
‎Dar a fost interesant
‎că, deoarece eu, regizorul, sunt negru
‎și actrița principală e negresă,
‎ea căuta o perspectivă politică,
‎când, în realitate, e un film ‎despre o fată care se lasă de droguri.
‎Întâlnește anumite obstacole ‎pentru că e negresă?
‎Sigur că da.
‎Și asta face parte din realitate, ‎dar nu e un film despre rasă.
‎Nu. E despre rușine, despre vinovăție, ‎despre cum sunt inevitabile.
‎Mă enervează că mulți jurnaliști
‎vor să evidențieze că au făcut facultatea.
‎Malcolm, și tu ai făcut facultatea.
‎Da, dar nu sunt pedant. Nu sunt elitist.
‎Nu fac filme pentru cei trei oameni ‎respectabili de la cursul de studii media.
‎Sunt regizor.
‎Corect?
‎Sunt regizor? Exact!
‎Și o să fiu luat în seamă ca regizor
‎fără să vină mereu un reporter alb
‎care să îndrepte discuția spre rasă, ‎pentru că așa e mai convenabil.
‎Parcă văd cronicile!
‎O să fie cam așa. Uite ce o să scrie!
‎„Acest film e un studiu pătrunzător ‎al grozăviilor…”
‎Le plac cuvintele astea.
‎„…grozăviilor rasismului sistemic din ‎instituțiile de îngrijire psihiatrică.”
‎De fapt, e un film comercial
‎despre o drogată ‎care încearcă să-și revină.
‎Oamenii ăștia sunt atât de pedanți!
‎Chiar sunt. Ne-am prins.
‎Sunteți inteligenți, implicați. ‎Ne-am prins.
‎Dar lăsați-ne pe noi, artiștii, ‎să ne și distrăm.
‎Să ne distrăm cu arta.
‎Scrii scenariul filmului ‎despre Angela Davis.
‎Da, dar asta e altceva.
‎Aleg să fac un film fundamental politic,
‎dar nu tot ce fac e politic ‎pentru că sunt negru.
‎Angela Davis te-ar contrazice.
‎Da?
‎Serios, dacă aș face un film LEGO,
‎nu aș face-o ca să spun
‎cum imperiul american a fost clădit ‎cu cărămizile sclavagismului.
‎Poate vreau doar să fac un film LEGO.
‎- Nu vrei să faci un film LEGO. ‎- Așa e.
‎Dar filmul LEGO a fost bestial. ‎A fost super!
‎N-ai avut parte de o cronică pozitivă ‎în viața ta.
‎Ești foarte… Dar ai dreptate.
‎Te plângi de cronici ‎care nici n-au fost scrise.
‎Iar ai dreptate.
‎Încetează! Pari imbecil.
‎Da.
‎Dar știi ce vreau să zic.
‎Da, dar las-o pe altă dată.
‎Da.
‎Te plângi de tipa albă de la ‎LA Times
‎pentru că ți-a scris o cronică negativă.
‎N-a fost o cronică negativă.
‎A fost o cronică tâmpită. E o diferență.
‎Malcolm, ai câștigat.
‎Te compară cu Spike Lee și Barry Jenkins.
‎Dar e o jurnalistă mediocră.
‎Bine, nu ești următorul Spike Lee ‎sau Jenkins.
‎- Habar n-are cine-i William Wyler. ‎- Nici eu.
‎Fierbe? Vin macaroanele cu brânză.
‎- Nu știi cine e William Wyler? ‎- Nu.
‎A regizat ‎Cei mai frumoși ani ai vieții noastre.
‎Tare film! ‎Ben-Hur?
‎E un regizor extrem de versatil. ‎La răscruce de vânturi.
‎Poftim!
‎Vacanță la Roma.
‎Da, filme clasice.
‎Dar tu nu lucrezi în industria filmului.
‎Așa e, Malcolm.
‎- Te-ai distrat în seara asta? ‎- A fost drăguț.
‎„Drăguț.”
‎Toată seara, în timp ce vorbeam ‎cu bogătașii amabili și zâmbitori
‎care acum o lună ‎nici nu mă băgau în seamă,
‎mă uitam la tine.
‎Și-mi spuneam:
‎„Ești cea mai frumoasă ființă din lume.”
‎Și cea mai sexy.
‎Nimeni nu e mai sexy decât tine. ‎A spus-o și Anthony.
‎Nu într-un sens vulgar.
‎Într-un sens pozitiv.
‎Când te vedeam…
‎cu sucul de merișoare…
‎zâmbind, pălăvrăgind…
‎mă întrebam: ‎„Doamne, cât de norocos sunt?”
‎- Abia așteptam să ajungem acasă. ‎- Ce drăguț!
‎Să-ți sărut fundul ăsta frumos.
‎Să-ți spun că te iubesc.
‎Te iubesc, Marie!
‎Vrei cu unt sărat sau nesărat?
‎Te vreau pe tine.
‎Ce-a fost asta?
‎- Ce? ‎- Ai zâmbit fals.
‎- Ba nu. ‎- Ba da, jur!
‎N-a fost nimic.
‎Minți, te cunosc. Știu când ascunzi ceva.
‎Poate că nu mă cunoști.
‎Ba te cunosc.
‎- N-am mâncat nimic toată seara. ‎- Nu e asta.
‎E ora 1.00. Vreau să mănânc și să mă culc.
‎Te rog! Nu vreau să ne certăm azi.
‎Nici eu. ‎De asta îți fac macaroane cu brânză.
‎Deci ești nervoasă.
‎Nu.
‎- Te-a deranjat ce a zis Anthony? ‎- Nu.
‎- Când a glumit că ai fi model? ‎- Nu.
‎Nu-l lua în serios. ‎E bătrân, e din alte vremuri.
‎Nu m-a afectat.
‎- Pe cuvânt? ‎- Da.
‎- Te-a supărat Taylor? ‎- Nu.
‎- Sigur? ‎- Da.
‎- Știu că te porți ciudat cu ea. ‎- Nu-i adevărat.
‎- Ești sfioasă. ‎- „Sfioasă”? Pe bune?
‎- Nu prea vorbești. ‎- Asta nu mă face sfioasă.
‎- Vreau să zic… ‎- Ce?
‎Sfioasă înseamnă timidă, măruntă. ‎De parcă ea ar fi regina Angliei.
‎Nu asta am vrut să zic, ci…
‎Ce?
‎E vedetă de cinema.
‎- O să devină vedetă de cinema. ‎- O să-i aduci ghinion.
‎N-am nimic frumos să-i spun, așa că tac.
‎- N-are legătură cu sfioșenia. ‎- Dar remarcă și ea.
‎Serios?
‎- Da. ‎- De unde știi?
‎- Știu, pur și simplu. ‎- Pe bune?
‎Vede cum te porți cu alții. ‎Ești vorbăreață, haioasă.
‎Ce pot să zic? Sunt sociabilă.
‎Da. Asta îi provoacă nesiguranță.
‎Ce? Alți oameni cu personalitate?
‎Nu. Faptul că nu te porți firesc cu ea.
‎O să-i treacă.
‎De ce ești nervoasă?
‎Marie, ești nervoasă.
‎De ce?
‎Marie!
‎Marie?
‎Marie!
‎Marie.
‎Spune ceva!
‎Nu e o idee bună. Hai să vorbim mâine.
‎- Ești supărată pe mine. ‎- Nu e mare lucru.
‎Nu pot să dorm, ești nervoasă.
‎Malcolm, crede-mă,
‎n-ar fi o discuție productivă ‎în seara asta.
‎- De unde știi? ‎- Pentru că te cunosc.
‎- Cum adică? ‎- Și te iubesc.
‎Cum adică?
‎Adică ești incapabil ‎să dezamorsezi o situație,
‎dacă nu e legată de muncă. ‎Și nici atunci mereu.
‎Oricând ni se întâmplă ceva bun,
‎găsești tu ceva,
‎un amănunt infim de care să te legi, ‎să strici tot,
‎să te asiguri ‎că nu avem motive să sărbătorim.
‎- Chiar vrei să vorbim despre asta? ‎- Da.
‎- Bine. ‎- Ce te-a supărat?
‎- Discursul tău, Malcolm. ‎- Fii serioasă!
‎Nu mai gândești limpede.
‎Când am spus că iei un amănunt ‎și strici tot, am vorbit serios.
‎Ai uitat să-mi mulțumești. ‎E o chestie importantă.
‎Ți-am mulțumit de o mie de ori înainte.
‎Știi că-ți sunt recunoscător.
‎A fost o greșeală, ‎de ce faci din țânțar armăsar?
‎- Pentru că e important. ‎- Poftim?
‎E un simbol al relației noastre.
‎- Tu vorbești serios? ‎- Foarte.
‎- Asta-i psihoză! ‎- Exagerezi.
‎E o psihoză să crezi
‎că scăparea mea simbolizează altceva
‎decât faptul că am uitat să-ți mulțumesc.
‎Le-ai mulțumit altor 112 oameni.
‎Mamei tale, luministului, ‎impresarilor, învățătoarei,
‎plasatorului de la cinematograful ‎copilăriei tale.
‎- Nu-i adevărat. ‎- Știi ce zic.
‎Nu-i nevoie să fii sarcastică, ‎meschină și enervantă.
‎Iartă-mă! Am uitat.
‎Îmi pare sincer rău,
‎de asta ți-am cerut scuze ‎de o mie de ori în timpul filmului.
‎Nici n-am putut să mă concentrez la film.
‎Ce păcat! L-ai văzut doar de 7.000 de ori.
‎Dar, când îți ceream scuze, ‎spuneai că e în regulă.
‎Și mă strângeai de mână.
‎Ai spus: ‎„Te iubesc! Nu contează. E în regulă.”
‎Ei bine, Malcolm, m-am răzgândit.
‎Cum să te răzgândești?
‎Sincer, e foarte ușor.
‎Asta nu ți se pare o nebunie?
‎- Nu. ‎- Nu?
‎- Nu. ‎- De ce?
‎Pentru că la cinematograf nu conta.
‎Nu era mare lucru, era în regulă.
‎Dar, la petrecere, toată lumea,
‎inclusiv maică-ta și Taylor, ‎venea să-mi spună:
‎„Sigur ești un pic supărată
‎că nu ți-a mulțumit, ‎dar știi cât de mult se bazează pe tine.”
‎Taylor a spus asta?
‎Da. A zis să nu interpretez greșit.
‎Ce înseamnă asta?
‎Interesant! Exact asta ‎m-am întrebat și eu.
‎- N-am înșelat. ‎- N-am întrebat.
‎Spuneam…
‎- Eu zic… ‎- N-am întrebat!
‎Nu e vorba doar că nu mi-ai mulțumit.
‎E vorba de cum mă vezi.
‎Cum evaluezi contribuția mea ‎nu doar la relația asta,
‎ci și la munca ta.
‎Mai ales când e un film despre viața mea.
‎Știi, Marie…
‎ești realmente… instabilă.
‎Nu glumesc!
‎Mă îngrijorează sănătatea ta mintală!
‎Evident, există similitudini.
‎Dar Imani nu e inspirată de tine.
‎Te amăgești singură.
‎În ce univers e Imani inspirată de tine?
‎Serios?
‎Țipi și mă faci de doi bani ‎din celălalt capăt al casei
‎pentru că ești prea ocupat ‎să mănânci macaroane?
‎- Poftim? ‎- „Poftim”?
‎- Nu fac asta. ‎- Nu minți!
‎- Ți-ai mai pus o porție. ‎- Ba nu.
‎Știi cât de enervant e
‎că ești atât de bine organizat,
‎încât poți să mă agresezi ‎mâncând macaroane?
‎- Te agresez? ‎- Macaroane făcute de mine.
‎- Te agresez? ‎- Verbal.
‎Mulțumesc pentru lămurire. E importantă.
‎Te agresez verbal? Fugi de aici!
‎Dacă mă tratezi ca pe o dementă și
‎mă faci nebună,
‎ai putea măcar să n-o faci ‎în timp ce mănânci relaxat macaroane.
‎Cum reușești?
‎Ce e în mintea ta?
‎„Ce javră! Macaroanele sunt delicioase.
‎Ce javră! Oare mai avem?
‎Dacă aș putea regiza reclame ‎la macaroane, aș face-o.”
‎Spune ce vrei.
‎Enervează-te că nu ți-am mulțumit, ‎că Anthony a glumit,
‎că Taylor a spus ce o mai fi spus și ea…
‎- A fost rea. ‎- E actriță.
‎Și v-am privit toată seara ‎zâmbind și făcând poze.
‎- E actrița principală! ‎- Știu. Nu-mi pasă.
‎Trebuie s-o fac să se simtă bine.
‎- Nu în detrimentul meu. ‎- Ba da.
‎Orice ai crede tu, e datoria mea.
‎- N-ai uita să-i mulțumești. ‎- Doamne!
‎- N-ai uita. ‎- Fiindcă e psihopată.
‎Nu, pentru că ar lua-o razna
‎și s-ar răzbuna pe tine toată seara, ‎ca să nu mai uiți.
‎Adică nu ești destul de nebună.
‎Nu, toată viața ești atent
‎la sentimentele și toanele tuturor, ‎mai puțin ale mele.
‎Impresari, producători, ‎membri ai echipei, actori,
‎până și personajele fictive ‎au parte de mai mult respect
‎și empatie decât mine.
‎Și asta e ciudat la întreaga situație,
‎fiindcă înțeleg.
‎Taylor joacă minunat.
‎Dar când vorbești
‎despre felul în care-i dă viață lui Imani,
‎fără să spui
‎că fără viața mea ea n-ar fi existat,
‎e cam ciudat.
‎Nu e inspirată de tine!
‎E o drogată de 20 de ani ‎care vrea să se lase.
‎Ce coincidență!
‎Faptul că te-ai lăsat ‎m-a inspirat parțial.
‎- La 20 de ani? ‎- Da.
‎Mi-ai arătat ce înseamnă asta.
‎Am aflat cum e. ‎Dar Imani nu e inspirată de tine.
‎E un amestec de mai multe lucruri.
‎Adică?
‎Oameni!
‎Care oameni?
‎Mulți oameni.
‎- Vărul meu, Rick. ‎- Bine.
‎- Sunt mulți oameni. ‎- Vărul tău.
‎Știi ce, Malcolm?
‎Când conștientizezi ‎că cineva îți e alături și te iubește,
‎ajungi să ignori acel om.
‎Nu-i adevărat.
‎Abia când ești pe cale ‎să pierzi pe cineva devii atent.
‎- Despre asta e vorba? ‎- Ce?
‎Cu asta mă ameninți?
‎Dacă nu-ți cer iertare, te pierd?
‎Nu vreau scuze.
‎- Dar ce? Să te trec scenaristă? ‎- Nu fi crud!
‎Serios! Discutăm mult despre munca mea.
‎E atât de neplăcut, ‎că vrei să fii compensată?
‎Aveam o variantă a scenariului ‎dinainte să te cunosc.
‎Nu vreau să-mi recunoști meritele.
‎Dar ce vrei, Marie?
‎Filmul e frumos.
‎Sunt mândră de tine.
‎A necesitat mult timp, a fost greu, ‎dar am o întrebare.
‎Crezi că filmul ieșea la fel de bine ‎dacă nu eram împreună?
‎Nu.
‎Asta îmi doream să fi spus.
‎Bine.
‎Nu ne mai certăm?
‎Depinde.
‎De ce anume?
‎Dacă reușești să nu mă mai rănești
‎în seara asta.
‎Nu sunt așa de rău.
‎Pe dracu'!
‎Pot să te sărut?
‎Nu.
‎Sigur?
‎Dar chiar vreau să te sărut.
‎Nu-mi pasă.
‎Vreau să fiu apreciată.
‎Te apreciez.
‎Mă apreciai.
‎Îmi pare rău.
‎Poți să mă săruți.
‎Da.
‎Doar eu îți spun ‎că ești nesimțit când ești nesimțit.
‎Știu.
‎Și acum, că ai făcut un film ‎adorat de toată lumea…
‎toți o să te pupe în fund.
‎Crezi?
‎Da.
‎Asta am auzit toată seara. „Ce sensibil e!
‎E atât de conectat la emoții! ‎Ce romantic e!
‎Pun pariu că e dulce, nu?”
‎- Și tu ce ai zis? ‎- „Păi, da.
‎Când nu e terorist emoțional.”
‎Da.
‎- Da. ‎- Nu.
‎Te crezi dură, slăbănoago?
‎Chiar sunt dură.
‎Nu, te-aș face praf fără niciun efort.
‎Viața o să fie mai ușoară, ‎dar o să fie și mai grea.
‎Cum adică?
‎Nu te lăsa lingușit, Malcolm.
‎Nu-i respinge ‎pe cei care sunt sinceri cu tine.
‎- Da. ‎- Da.
‎O să faci filme false, ‎despre oameni falși, cu sentimente false.
‎Și o să iei cina cu alba aia ‎de la ‎LA Times.
‎- Da. ‎- Nu! Nu cu alba.
‎O să vorbești despre dubla asta ‎și dubla aia,
‎despre cum camera…
‎Știi că faci asta, nu?
‎Serios.
‎Și o să ajungi ‎să promovezi‎ ‎noul tău film LEGO.
‎O să spui cum e o alegorie ‎a eșecurilor reconstrucției.
‎„Titlul inițial era…
‎Patruzeci de LEGO și un catâr, ‎dar…
‎Studioul era cam…”
‎Malcolm, râzi, dar așa o să fie. ‎Pe bune, sunt sigură.
‎Și noii tăi prieteni de pe Twitter ‎o să te citeze,
‎o să te aplaude,
‎o să spună: „Asta înseamnă schimbarea.
‎- Da, regele!” ‎- Cumplit.
‎Dar America o să se întrebe:
‎„De ce ne îmbrobodește negrul ăsta ‎cu LEGO?
‎Nu mă duc la porcăria aia.”
‎O să fie boicoturi, proteste,
‎pentru că ai politizat LEGO,
‎dar, din fericire, o s-o ai ‎pe prietena ta‎ ‎albă de la ‎LA Times.
‎O să vină cu brigada ei ‎dată cu cremă de protecție,
‎mame din suburbii,
‎răspunzându-le tuturor pe Twitter.
‎„Asta e cenzură!
‎Cine e șeful aici?
‎E obligația noastră morală ‎să vedem filmul ăsta,
‎scris și regizat de un ne… ‎De o persoană de culoare.
‎O să intrăm în istorie.
‎O să aibă ‎cele mai mari încasări din istorie.”
‎Apoi te trezești
‎că ai făcut profit de un miliard ‎pentru o companie de jucării.
‎- Da! ‎- Da!
‎„Felicitări, Malcolm Elliot! Ai reușit!
‎Poftim două milioane de dolari ‎și un coș de fructe.
‎Dar te-ai gândit vreodată
‎să faci filmul despre Angela Davis ‎cu LEGO?”
‎Vocea ta de albă e jalnică.
‎- Râzi, dar… ‎- A fost super.
‎Ai putea să schimbi lumea.
‎N-ar fi trebuit să renunți la actorie.
‎De ce, Malcolm?
‎Mereu am spus‎ ‎că, dacă găsești un personaj
‎care să-ți permită să fii tu însăți, ‎ai fi uluitoare.
‎Ei bine, Malcolm…
‎din păcate, ‎doar tu poți să-mi scrii un rol bun.
‎Ți-am spus în ultima vreme că te iubesc?
‎Îmi pare rău
‎Te țin
‎Cu drag în brațe
‎Aveai nevoie de mine
‎Și tu ai nevoie de dragoste
‎Îmi petrec viața făcând dragoste cu tine
‎Am uitat să-ți fiu iubit
‎Și îmi pare rău
‎Marie!
‎Marie.
‎Marie!
‎Lasă prosteala!
‎Marie!
‎La dracu'!
‎Marie!
‎Nu te mai prosti!
‎Marie!
‎Rahat!
‎Marie.
‎Marie!
‎Doamne!
‎- Unde naiba ai fost? ‎- Să fac pipi.
‎- Unde? ‎- Afară.
‎De ce nu te-ai dus la baie?
‎Pentru că n-aveam curte când eram mică.
‎- Încă mă bucur de noutate. ‎- Doamne!
‎Ești bărbatul cel mai dornic de atenție ‎cu care am fost.
‎În același timp, ‎ești și cel mai puțin gelos.
‎Dacă m-ai vedea la brațul unui tip,
‎nici nu te-ai gândi că e ceva sexual.
‎Mi-ai spune: „Iubito, ce naiba faci?
‎Ajută-mă! Nu știu cum îi cheamă ‎pe oamenii ăștia. Hai!”
‎- Dar la brațul cui ești? ‎- Tocmai că nu contează.
‎E vorba despre seara asta?
‎Oarecum.
‎„Oarecum”?
‎Fumam afară, tu erai aici,
‎cerându-ți scuze în modul ăla obtuz ‎care ți se părea logic.
‎Parcă o melodie scrisă acum 50 de ani ‎despre altă fată
‎m-ar face să apreciez mai mult ‎relația noastră.
‎Unii ar spune ‎că lipsa geloziei e un lucru bun.
‎- Nu când aduce a indiferență. ‎- Cum adică?
‎Malcolm, poți să mă încurajezi ‎să am o viață a mea,
‎dar asta e… E vrăjeală.
‎Nu vrei să am o viață separată de a ta,
‎pentru că tânjești după atenție.
‎Parcă nu ne mai certam.
‎- Nu fi așa sensibil. Nu ne certăm. ‎- Vezi să nu…
‎Nu, e doar o observație.
‎- Nu vrei să începi. ‎- De ce?
‎- Crede-mă! ‎- De ce?
‎Fiindcă nu gândești limpede.
‎- Ba eu cred că da. ‎- Ba nu, crede-mă!
‎- Am înclinații masochiste. ‎- Dar nu ești proastă.
‎- Vai! Mulțumesc. ‎- Nu fi răzgâiată.
‎Nu-mi spune că am renunțat la ceva,
‎când știi prea bine ‎că nu ai timp și nu-ți pasă
‎decât de muncă.
‎Ai renunțat la carieră ‎ca să mă susții emoțional ca un cățel?
‎- Du-te în mă-ta! ‎- Înțeleg.
‎- Du-te în mă-ta! ‎- Ți-e frică, n-o voiai.
‎N-ai vrut-o.
‎- Ți-e frică să dai greș. ‎- Ai un suflet urât.
‎Du-te în mă-ta!
‎Când te-am cunoscut, ‎luai pastile cu pumnul.
‎Aveai doar 20 de ani.
‎Ațipeai în mijlocul discuției,
‎leșinai, făceai o criză.
‎Crezi că în ultimii cinci ani
‎ai evoluat atât de mult, ‎încât… am uitat cum erai?
‎Sigur că vreau să ai o viață.
‎Mă tem că, altfel, ‎o să depinzi de mine în toate.
‎Și, dacă uit să-ți mulțumesc ‎la vreo premieră,
‎vii acasă, ne certăm, ‎iar dimineață iei Xanax cu băutură
‎și încerci să-ți tai venele ‎cu o forfecuță de unghii.
‎Vreau să ieși de aici.
‎Mai taci dracului! Am înțeles.
‎Ai parte de suferință, ‎dezamăgiri și visuri,
‎ca orice alt om de pe planetă.
‎Ești furioasă ‎că n-ai obținut rolurile dorite.
‎Ți-e jenă că ai jucat „fată slabă pe alee”
‎și „asistentă îngrijorată nr. 2”.
‎Dar niciunul dintre noi ‎nu e mândru de cum a început.
‎Eu eram asistent de scenarist ‎la comedii ieftine
‎și rescriam pe sub mână filme ‎unde nu plăteau scenariștii.
‎Dar continui să lucrezi!
‎Încerci! Muncești tot mai mult,
‎pentru că, și dacă n-ai avea talent,
‎poți să ai succes, ‎câtă vreme nu ești orgolios.
‎Nu trebuie să te mândrești cu tot ce faci.
‎Dar trebuie să muncești mai mult ‎decât 99% dintre oameni.
‎Știi ce e o tâmpenie? ‎Știi ce e o scuză ieftină?
‎Te porți ‎de parcă munca mea ar fi sufocantă
‎și nu-ți permite să respiri, ‎te împresoară.
‎Uită-te în jur!
‎Uite în ce casă ne-au cazat producătorii.
‎Alege o cameră, treci la treabă
‎și nu mai da vina pe mine ‎pentru că nu ești în stare să te aduni!
‎Te-am dus la dezintoxicare.
‎Am fost la terapie de grup cu tine.
‎Te-am susținut la fiecare pas.
‎Când erai deprimată,
‎când luai pastile, ‎de nu te-ai mai futut jumătate de an,
‎eu ți-am fost alături.
‎Când ai cedat, ți-am fost alături.
‎Când stăteam pe strada 38 ‎și te-ai dus la o întrunire…
‎Te-ai dus acolo, dar n-ai venit acasă
‎pentru că ți-o trăgeai cu altul…
‎Ghici cine ți-a fost alături!
‎Negrul ăsta.
‎Așa că nu începe.
‎Nu începe, pentru că n-ai șanse ‎să câștigi disputa asta.
‎Crede-mă!
‎Hai să lăsăm vrăjeala, Malcolm.
‎Dacă tot suntem sinceri în seara asta, ‎fii și tu!
‎Spune de ce mi-ai fost alături.
‎Eram un subiect bun.
‎De asta nu m-ai părăsit.
‎Eram o poveste.
‎O lume de emoții ‎cum nu mai văzuseși de aproape.
‎Aveam 20 de ani, nu mai fusesem ‎iubită cum mă iubeai tu,
‎cum credeam că mă iubești, ‎așa că nu știam ce sunt pentru tine.
‎Un film. O tragedie.
‎Una pe care puteai s-o privești ‎câtă vreme îmi erai alături.
‎În seara asta, în public, ‎am văzut povestea pe ecran.
‎Nu te preface că a fost un gest altruist.
‎E fundamentul artei tale și motivul
‎pentru care oamenii ăștia spun ‎că ești genial, curajos, neînfricat.
‎„Spune-ne, Malcolm.
‎Cum ai reușit să dai viață ‎personajului Imani?
‎Cum ai reușit să prezinți vocea tinerei
‎cu atâta autenticitate?
‎Bună întrebare, Jennifer.
‎Ai putea spune că am furat-o.
‎Am copiat-o.
‎N-a fost un furt fizic, ‎ci unul spiritual.”
‎Ești un escroc.
‎Nu mi-ai mulțumit azi ‎pentru că știai deja asta.
‎N-ai nimic nou de spus.
‎Nu poți decât să imiți.
‎Ești un papagal!
‎Doamne ferește să rămâi singur
‎și să fii obligat ‎să găsești o idee originală.
‎Ce ai scrie, Malcolm?
‎Despre tine?
‎Scutește-mă!
‎Nu ai tupeu.
‎Nu ai profunzimea și introspecția necesare ‎ca să te analizezi,
‎să-ți vezi defectele, lipsurile,
‎faptul că n-o să fii ‎noul Spike Lee sau Barry Jenkins
‎pentru că ăia aveau ceva original de spus.
‎Ceva sincer legat de ei ‎și de experiența lor.
‎Ai spus că filmul e ‎despre rușine și vinovăție. Nu?
‎Tu ai zis-o, nu eu.
‎Bine. Am o întrebare pentru tine, Malcolm.
‎A cui rușine?
‎A cui vinovăție?
‎Ce dracu' știi tu ‎despre rușine și vinovăție?
‎Ai doi părinți, ‎singurul tău viciu e că ești un ticălos,
‎ai făcut facultatea.
‎Mama ta e psiholog. Tatăl tău e profesor.
‎Sora ta lucrează ‎la un institut din Washington.
‎Dar aici, pe străzile astea, ‎bogătașii ăștia zâmbăreți
‎cred că știi ce înseamnă să te zbați.
‎Ei cred că ai trăit ‎chinul ăsta. Scutește-mă!
‎Ești mai privilegiat ‎decât fata aia albă de la ‎LA Times,
‎care crede că face un serviciu public ‎lăudându-ți mediocritatea.
‎Acum tu ești crudă.
‎Atunci, taie-ți venele ‎cu forfecuța de unghii.
‎N-o să vrei să supraviețuiești, ‎fiindcă e jenant.
‎Stai liniștit.
‎Nu sunt atât de meschină, ‎încât să folosesc asta la furie.
‎- N-am vrut. ‎- Prea târziu.
‎E jenant, e crud,
‎mă face să regret că ți-am spus atâtea.
‎Te împiedic…
‎Ce minciună!
‎Cum te împiedic eu să-ți trăiești viața?
‎Ce prostie!
‎Minciună de căcat!
‎Știu ce e. E o minciună.
‎Mă piș pe Malibu!
‎Cum adică, „mediocru”?
‎Voiai să fii rea?
‎De asta ai spus-o?
‎Din tot ce am spus,
‎tu ai reținut doar „mediocru”?
‎Vreau să știu dacă vorbeai serios.
‎Ghici!
‎- Răspunde la întrebare. ‎- Care întrebare?
‎Nu îți place filmul?
‎N-am spus asta.
‎- Nici eu, nici filmul. ‎- N-am spus asta.
‎Exact asta ai spus.
‎Ești un pic irațional.
‎Eu sunt irațional?
‎E cea mai mare seară din viața mea,
‎tu o transformi în cea mai urâtă, ‎dar eu sunt irațional.
‎Uită-te la tine!
‎Ești atât de solipsistă, ‎că te vezi în toate.
‎Și în lucruri cu care n-ai legătură.
‎Remarci cum merge Imani.
‎Îmi spui: ‎„Oare de unde ai luat mersul ăsta?”
‎Nu zic nimic. Ba chiar zâmbesc.
‎Nu încep o discuție ca să nu te jignesc,
‎dar tu continui să le aduni.
‎În timp ce eu fac ceva, creez ceva,
‎tu stai deoparte ‎și încerci să-ți justifici existența.
‎„Știu replica aia. Eu am spus asta. ‎Eu am făcut asta. Asta e de la mine.”
‎Până și feedbackul tău ‎e ca un împrumut, Marie.
‎Vrei să joci murdar?
‎De acord.
‎Vrei să mă rănești.
‎Crede-mă că te pot răni ‎de zece ori mai rău.
‎Ești la categoria pană, un bătăuș de rând.
‎Pot să te rup în două.
‎Imani e inspirată de tine, dar și de mine.
‎Ce-i spune asistentei
‎i-am zis eu doctorului, ‎când tata era la terapie intensivă.
‎Ai remarcat mersul lui Imani?
‎E un mers frumos.
‎Așa mergea fosta mea iubită, Jess.
‎Ea a inspirat și scena pe bicicletă.
‎Nu călătoria noastră în Barcelona.
‎Ci eu și Jess, ‎folosind Citi Bike, în Brooklyn.
‎Felul în care face două funde la șireturi…
‎Jayla făcea asta.
‎N-ai fost prima.
‎Gluma în care spune că ea n-o freacă.
‎E o replică răsuflată ‎pe care toți bărbații au auzit-o.
‎Când glumește că are orgasm repede…
‎Kiki a spus asta.
‎Kiki.
‎E dansatoare.
‎Să zicem că e dansatoare.
‎Am cunoscut-o lângă St. Louis, ‎într-o excursie.
‎I-am tras-o de i-au mers fulgii ‎în apartamentul de la Marriott.
‎O dată în pat, o dată la duș.
‎Cred că ne-am tras-o și în debara.
‎Am o fotografie cu ea.
‎Dezbrăcată, în cada în formă de inimă.
‎E în albumul foto de acasă, din debara.
‎Dar ești dependentă, nu?
‎Asta te face unică.
‎Crezi că asta face contribuția ta ‎mult mai importantă.
‎Fugi, bă, de aici!
‎Nu ești prima distrusă ‎pe care o fut sau cu care ies.
‎Am scris primul meu scenariu ‎când stăteam cu Leah,
‎despre care credeam ‎că-i plac dușurile lungi,
‎până s-o găsesc leșinată ‎cu seringa în venă.
‎Acum doi ani mi-a scris soră-sa,
‎zicea că a luat un flacon de Tylenol ‎și a murit,
‎mă întreba dacă am poze,
‎voia să pregătească diapozitive pentru ea.
‎Trebuia să-i mulțumesc în seara asta.
‎O merita.
‎Ca și Tasha.
‎Prima fată pe care am iubit-o cu adevărat.
‎Prima care mi-a frânt inima.
‎Nu m-a înșelat. Are calitatea asta.
‎A devenit religioasă, ‎s-a măritat, a divorțat.
‎Îmi tot trimite poze cu fiica ei,
‎spunând că ar fi vrut un copil cu mine.
‎Îi trimit emojiuri cu inimioare ‎pentru că nu știu cum să răspund.
‎Ai terminat?
‎Abia am început.
‎De ce? Vrei să mă opresc?
‎Nu, Malcolm. Continuă.
‎De ce?
‎Pentru că-ți place?
‎Știi cât de dezechilibrată ești, Marie?
‎Te-ai lăsat de droguri, ‎dar asta tot n-ai rezolvat-o.
‎De ce-ți place să fii rănită, ‎traumatizată, eviscerată?
‎Nu e normal sau sănătos,
‎afectează toate aspectele ‎relației noastre.
‎Cum vorbim, cum ne certăm, ‎cum ne-o tragem.
‎Am umblat cu femei cu probleme.
‎Dar niciuna nu-și dorea ‎să fie discreditată și înjosită, ca tine.
‎Sincer, Marie,
‎nu e un motiv de mândrie.
‎Așa că nu mai zâmbi, ‎pentru că arăți ca un clovn.
‎Ce zici de subiectul ăsta?
‎Știi ce mi-am dat seama, Marie?
‎N-o faci ca să-ți justifici existența.
‎Nu.
‎Dar ești atât de speriată și de egoistă,
‎că trebuie să mă demolezi.
‎Să mă faci să mă îndoiesc de tot.
‎„Sunt mediocru?
‎Pot s-o fac fără ea?
‎Nu știu. S-o întreb pe Marie. ‎Poate știe ea răspunsul.
‎Unde e? Am nevoie de ea.” Gata scena.
‎„Marie, unde ești?
‎Ai văzut interpretarea? Cum ți se pare?
‎Ți-a plăcut? Și mie.”
‎Doamne ferește să am certitudinea ‎opiniei mele și să n-am nevoie de tine.
‎Despre asta e vorba.
‎Discursul tău despre filme false.
‎Ai nevoie de un motiv să fii utilă,
‎pentru că, dacă n-am nevoie de tine, ‎ce naiba caut cu tine?
‎Vrei să deții controlul,
‎pentru că nu-ți poți imagina ‎că sunt cu tine pentru că te iubesc.
‎Te iubesc, scumpo!
‎N-am nevoie de tine.
‎Dar te iubesc. ‎E cineva pe lumea asta care te iubește.
‎Iubesc felul ‎în care-ți funcționează mintea.
‎Serios.
‎Iubesc felul în care vezi lumea.
‎Iubesc felul în care gândești.
‎Instinctele tale…
‎Îți sunt recunoscător
‎pentru că tot ce ai îndurat, totul…
‎te-a făcut așa cum ești.
‎Fata pe care o iubesc, cu care mă fut,
‎cu care stau de vorbă la două noaptea,
‎în cea mai tare noapte a vieții mele, ‎pentru că e neînduplecată.
‎Și nebună.
‎Îmi pare rău.
‎Ți-am cerut scuze…
‎de o mie de ori. Știu că am greșit.
‎Dar, imediat ce am ajuns acasă,
‎nu voiam decât să sărbătoresc cu tine.
‎Marie, fata mea, iubirea vieții mele.
‎Vrei să știi ce parte din Imani ‎e inspirată de tine?
‎Finalul.
‎Partea care face filmul ‎o tragedie. Partea…
‎în care…
‎Când se disprețuiește ‎din cauza vinovăției și rușinii.
‎Nu poate accepta părțile bune.
‎Partea aia e inspirată de tine.
‎Incapacitatea ei de a concepe
‎că e cineva pe lumea asta care o iubește, ‎pur și simplu.
‎Cu toate că ea nu se iubește.
‎Așa ești tu.
‎Partea asta nu e ficțiune.
‎O să te apuci iar de fumat?
‎Renunță la el
‎- ‎Renunță la el ‎- Nu
‎Dar îl iubesc
‎Băga-mi-aș!
‎Porcăria dracului!
‎Să te fut!
‎Porcăria dracului! Să te fut!
‎- Ce e? ‎- A apărut cronica din ‎LA Times.
‎- La naiba! Ce scrie? ‎- Nu știu. Internetul naibii!
‎- E de bine? ‎- Stai.
‎- Cine ți-a trimis-o? ‎- Am găsit-o eu.
‎- Cum de n-a trimis-o nimeni? ‎- Stai! Se încarcă.
‎Bine. Care e titlul?
‎Trebuie să plătesc abonament? Pe bune?
‎Când a fost postată?
‎Costă 1,99 dolari pe lună. ‎Acum 20 de minute.
‎Nu ți-a trimis-o nimeni? Cum așa?
‎Rahat! Unde mi-e portofelul?
‎N-ai salvat cartea de credit în telefon?
‎- Nu! ‎- De ce?
‎- N-am încredere în prostia asta. ‎- Pe bune?
‎- Marie, încetează! ‎- Iartă-mă! Bine…
‎E scrisă de aia?
‎- Fata albă? ‎- Da.
‎- Atunci, sigur e pozitivă.
‎Sper. Unde dracu' e portofelul?
‎Ai căutat în dormitor?
‎- Poftim? ‎- În dormitor?
‎Da, am căutat!
‎Bine. Și la bar?
‎Am căutat și la bar. ‎Unde paștele mă-sii e…
‎Unde dracu' e… L-am găsit.
‎- Gata? Unde era? ‎- Nu contează.
‎Băga-mi-aș! Unde dracu' e telefonul?
‎- Malcolm? ‎- Unde e?
‎- Malcolm! ‎- Ce?
‎E aici. Liniștește-te!
‎„Cronica lui ‎Imani.”
‎„Un tur de forță cinematografic
‎care atacă grozăviile ‎sistemului de sănătate și ale rasismului,
‎în debutul regizoral rebel ‎și inovator al lui Malcolm Elliot.”
‎O urăsc! Cine vrea să vadă filmul ăsta?
‎Am auzit doar „tur de forță”.
‎- N-ai auzit „inovator”? ‎- Ba da.
‎„Ca primul cadru, cu Steadicam.” ‎Era traveling, tâmpito!
‎„Prin străzile din Bed-Stuy, știm un lucru
‎despre zvelta protagonistă Imani, ‎face doar ce vrea ea.
‎Ea stabilește tonul și atmosfera.
‎Se strecoară ‎prin centre de reabilitare și spitale,
‎dar nu vă lăsați păcăliți, ‎cum spune și titlul,
‎e filmul ei, lumea ei, teritoriul ei. ‎Până când nu mai e.”
‎Dacă nu e clar din scrierea mea de albă,
‎vă așteaptă un film cu negri.
‎Rezumatul. Plictisitor…
‎Știe de pelicula cu două perforații
‎doar pentru că am spus-o la premieră.
‎„Pozitiv…”
‎„Duce la o scenă cumplită și de neuitat,
‎în care Imani ia o supradoză într-o piață,
‎iar adevărata țintă ‎a lui Elliot e limpede.
‎Cum tratează sistemul de sănătate ‎femeile de culoare.”
‎Și, în acest moment,
‎toți negrii abonați la ‎LA Times‎ au zis:
‎„Atunci, de ce să mai văd filmul?”
‎Doar pentru că nu e un film cu albi
‎nu înseamnă că e politic.
‎- Ce-i rău în a fi politic? ‎- Filmele politice sunt epuizante.
‎Dar ție îți plac.
‎Nu cele pe care tipa albă ‎de la ‎LA Times ‎le crede politice.
‎Sigur îi place ‎Pizzeria lui Sal.
‎Politica nu era la modă atunci. ‎De asta e revoluționar.
‎„Când Imani e încadrată la 5150,
‎adică e reținută împotriva voinței,
‎pentru că e periculoasă,
‎după o scenă cumplită ‎cu o forfecuță de unghi…
‎E dată în grija unei doctorițe prietenoase
‎jucată de… celebră din serialul…
‎Dar Elliot știe în ce ape se scaldă
‎și, cu atenție și genialitate, ‎evită clișeul salvatorului alb.”
‎Hai că a început! Proasta asta…
‎„Mai târziu, când Imani ajunge
‎la fostul ei iubit, cerșind o doză,
‎Elliot folosește un teleobiectiv.” ‎E același obiectiv!
‎„Claustrofobia…
‎Începi să te îndoiești de intențiile lui
‎când se desfată ‎cu trauma eroinei negrese atâta vreme.
‎Era mai bine dacă sugera doar scena.
‎Dacă nu pentru a-și controla filmul,
‎măcar pentru a se diferenția ‎de o istorie bogată
‎a descrierii violențelor ‎împotriva femeilor de culoare.”
‎Îți bați joc de mine, cucoană?
‎În următorul rând! Rahat!
‎Scrie că e „o adevărată capodoperă”. ‎O adevărată…
‎Nu mai pot să citesc așa ceva. ‎E o idioțenie.
‎Faptul că ‎LA Times ‎angajează ‎asemenea cretini mă uimește.
‎Mai întâi spune ‎că evit genial clișeul salvatorului alb.
‎Chiar e salvatoare!
‎Încearcă s-o salveze,
‎cum îl evit, cucoană?
‎Știi cum? Fiind negru!
‎Dacă eram alb, ‎spunea că n-am evitat clișeul.
‎Pentru că sunt bărbat, ‎se îndoiește de intenția mea,
‎spunând că mă desfăt cu trauma femeii.
‎„Mai bine era sugerată.”
‎Fugi de aici! De ce? ‎Pentru că Taylor și-a scos bluza?
‎Probabil nu considera nuditatea necesară.
‎Nimic nu e necesar.
‎Nimic din ce am făcut nu e necesar.
‎Mișcare, coordonare, lumini, ‎înregistrare digitală, nu pe peliculă.
‎Tăieturile…
‎Să panoramăm… Nu contează! ‎Important e ce vrei.
‎Dar ce mă deranja la ea ‎de dinainte să scrie prostia
‎de cronică infectă ‎mă deranjează și după ce am citit
‎cronica imbecilă, de căcat.
‎Nu se uită la film!
‎La ideile prezentate, la emoția sa.
‎Cinematografia n-are nevoie de mesaje.
‎Are nevoie de suflet și electricitate.
‎Asemenea cretini seacă lumea de mister,
‎pentru că trebuie ‎să le spui totul pe litere.
‎Și le e groază să accepte ‎ceva ce ar putea fi periculos,
‎pentru că încearcă să anticipeze cultura.
‎Dobitoaca asta n-ar trebui să scrie ‎pentru ‎LA Times.
‎Ar trebui să indice plăcuțe cu soarele ‎la știri,
‎pentru că e doar un om de la meteo!
‎O femeie de la meteo.
‎Mă rog…
‎A naibii… Dorothy…
‎Malcolm.
‎Ce?
‎A spus că e o capodoperă genială.
‎Mă doare în cur!
‎Spre deosebire de ea, eu sunt constant.
‎Nu legi totul de identitate.
‎Nu poți spune că am evitat ‎genial clișeul pentru că sunt negru,
‎dar am picat în alt clișeu ‎pentru că sunt bărbat.
‎Identitățile sunt schimbătoare.
‎Perspectiva masculină există ‎dacă regizorul e gay?
‎În ce măsură? Dacă e asexual?
‎Dacă e transsexual, ‎iar tu nici nu știi asta?
‎Poți doar să te uiți la ce-a fost, ‎întrebându-te ce înseamnă.
‎De ce Ben Hecht și Selznick, doi evrei,
‎au muncit atât la ‎Pe aripile vântului?
‎Nimeni nu-mi poate explica de ce ‎Billy Wilder a făcut ‎Spirit of St. Louis
‎și a făcut vedetă ‎din nazistul infect de Lindbergh.
‎De ce Ida Lupino iubea filmele noir ‎și bărbații agresivi.
‎De ce Ed Wood purta chiloți de damă?
‎Purta chiloți de damă și făcea ‎filme ieftine despre extratereștri.
‎Elaine May era fascinată ‎de bărbați imaturi emoțional.
‎Se regăsea în ei?
‎Îi ura în realitate, ‎dar voia să-i cunoască prin munca ei?
‎Faptul că Barry Jenkins nu e gay ‎a făcut ‎Moonlight ‎un film universal?
‎Sau faptul că era gay i-a permis ‎lui Cukor să înțeleagă femeile?
‎E un mister!
‎Ce motivează un regizor, un artist?
‎De ce Pontecorvo, un evreu italian bogat…
‎De ce s-a simțit apropiat ‎de luptătorii de gherilă algerieni,
‎astfel încât a făcut ‎Bătălia pentru Alger?
‎Un film clasic! Explică-mi!
‎Poți să-mi spui? Tuta dracului!
‎Poți să-mi spui? Nu poți, nu? ‎De ce? Pentru că nimeni nu știe.
‎Cine știe? De ce am filmat scena așa?
‎Pentru că sunt bărbat hetero?
‎Pentru că am devenit imun la violență
‎sau pentru că eu cred ‎că, privind trauma pe ecran,
‎publicul o să și simtă trauma?
‎Ăsta e misterul artei. Al filmului.
‎Asta te motivează să faci ceva, ‎să spui ceva.
‎Poți să critici sistemul ăsta, ‎care, ca orice sistem,
‎e al dracu' de alb,
‎iar în industria noastră ‎e masculin și alb!
‎Fir-ar al dracului!
‎Toată viața am întrebat:
‎„Unde sunt regizorii negri,
‎pentru că m-am săturat de britanicii ăștia
‎care vin aici să-și expună trăirile, ‎învingând defecte din naștere
‎ca s-o salveze pe regină de Hitler.”
‎Faceți-mi un serviciu.
‎Interziceți toate filmele ‎cu post-scriptum și gata.
‎O să fie grozav!
‎Dar să scrii asemenea mizerii?
‎Să împarți oamenii în categorii ‎pentru că nu iubești filmul,
‎pentru că nu ești capabil ‎să critici forma, mediul, tehnica.
‎Nu știi să exprimi emoții
‎de teamă că n-o să ai accesări
‎sau de teamă că gloata o să se ia de tine.
‎Să te fut! ‎Inhibi capacitatea artiștilor de a visa
‎la cum e viața pentru alții. ‎Să te fut! De două ori.
‎Cu o sculă bolnavă de cactus.
‎Chiar dacă ai putea face ‎o treabă mai bună, să te fut!
‎Din cauza ta se fac porcăriile
‎astea cuminți, adormite și pompoase!
‎Din cauza ta, nu a mea!
‎Trebuie să fim îndrăzneți! ‎Să fim nesăbuiți!
‎Oamenii trebuie să fie nesăbuiți!
‎Ar trebui să urle cât îi ține gura.
‎Karen! Al!
‎Vă aud, dar mi se rupe!
‎N-o să fim mai buni ‎dacă nu ne revoltăm împotriva aberațiilor
‎puriste, moraliste și academice, ‎la fel cum Spike Lee
‎s-a revoltat împotriva sistemului alb ‎cu ‎Pizzeria lui Sal.
‎De obicei, ‎acestor oameni le doresc moartea.
‎Oameni lipsiți de imaginație.
‎Dar o să mă rog foarte mult,
‎cum m-a învățat mama, ‎să sufere de tunel carpian,
‎să i se atrofieze mâinile,
‎ca să nu mai poată scrie asemenea gunoaie!
‎Doamne!
‎Așa reacționezi la o cronică bună?
‎Ești nebun.
‎Delirezi.
‎Sincer, Malcolm, ești nebun de legat.
‎Știu, dar… M-am săturat să lupt, Marie.
‎Lupta asta o porți doar cu tine.
‎Crezi că ești primul scenarist
‎din istorie ‎care are problema asta cu criticii?
‎Sigur că nu.
‎Sigur că nu, sunt aceleași porcării.
‎Vrei să faci filme,
‎dar să nu se spună nimic rău despre ele?
‎Fii serios!
‎„Nu! S-a luat cineva de filmul meu.”
‎Dă-i în mă-sa de critici leneși!
‎Malcolm, nu-ți câștigi existența ‎din olărit.
‎Ești regizor, ‎iar filmele sunt cea mai capitalistă
‎formă de artă convențională din lume.
‎Oricât ar declara Taylor la ‎E! News
‎că e comunistă.
‎- Poftim? ‎- Sau maoistă.
‎- Fii serioasă! ‎- Așa ceva.
‎O fi vorbit despre redistribuirea bogăției
‎și programe sociale.
‎- Când promovează un film? ‎- Sănătatea mintală…
‎- La 15$ biletul? ‎- Zic și eu.
‎La ‎E! News.
‎Era ‎Entertainment Tonight.
‎Și te mai întrebi de ce alba scrie
‎despre sistemul de sănătate mintală.
‎Pentru că…
‎Ea… Băga-mi-aș, ai dreptate.
‎Nu?
‎Da.
‎Îmi pare rău să-ți spun asta…
‎dar în branșa asta nu sunt radicali.
‎- Taylor e radicală. ‎- Pe naiba! Joacă un rol.
‎Cum adică?
‎Toți sunteți niște târfe.
‎- Mă faci târfă? ‎- Da.
‎Du-te în mă-ta!
‎Ești o târfă. Chiar ești. E în regulă.
‎De asta ești obsedat să pari isteț,
‎vrei să compensezi faptul că ești o târfă.
‎În loc să înțelegi că…
‎asta e lumea târfelor.
‎Ai o actriță ‎într-o rochie de 2.000 de dolari,
‎vorbind despre socialism la premieră
‎pentru că se teme să accepte
‎că e doar o actriță.
‎Nu-i nicio rușine în asta.
‎Și toate redacțiile de divertisment
‎îi distribuie chemarea la arme, ‎viva la ‎revoluția.
‎Nu pentru că le pasă ‎sau vor să răspândească mesajul.
‎Ci pentru că știu ‎că dezgustul se vinde cel mai bine.
‎Asta atrage vizualizări.
‎Și voi, proștilor, ‎vă lăsați păcăliți mereu.
‎Nimănui nu-i pasă ce ai de zis.
‎Serios.
‎Jucați roluri pe bani.
‎O asemenea prostituție ‎vezi doar în America.
‎Și toți sunteți vinovați.
‎Mai bine vedeți-vă de treaba voastră ‎de târfe. E în regulă.
‎Malcolm, ai o cronică bună, ‎dar discutabilă.
‎Mare lucru!
‎Sunt o târfă?
‎Cu siguranță.
‎- Te iubesc! ‎- Nu mă manipula.
‎Bine.
‎Bine. Am un plan.
‎Îmi place ce se întâmplă.
‎Slavă Domnului! Vreau…
‎să fac asta toată noaptea.
‎Uite care-i planul.
‎Mă duc…
‎la baie…
‎- …fiindcă fac pe mine. ‎- Bine.
‎- În regulă? ‎- Bine.
‎Să fim optimiști. Gânduri pozitive!
‎Tu rămâi aici. Nu pleca. Ce frumoasă ești!
‎- Rămâi aici. Bine? ‎- Da.
‎- Nu pleca. ‎- Bine.
‎Doamne!
‎Malcolm?
‎Da?
‎Pot să te întreb ceva ‎și promiți să răspunzi
‎fără să mă faci să mă simt oribil?
‎Da.
‎De ce nu mi-ai dat mie rolul?
‎L-ai scris inițial pentru mine.
‎De ce nu mi-ai dat rolul?
‎De asta ai fost supărată toată seara?
‎Nu.
‎- Pe naiba! ‎- Nu.
‎- Minți. Asta era. ‎- Nu mint.
‎La un moment dat, ‎trebuia să facem filmul împreună.
‎Nu știu când s-au schimbat lucrurile.
‎Nu știu când sau cum, ‎dar știu că eu am ajuns în public.
‎Și am fost șocată.
‎„N-am vrut să renunț la toate astea.”
‎Nu vreau să discut motivele ‎alegerii lui Taylor,
‎dar ești un luptător extraordinar.
‎Ești extraordinar. ‎Te-ai luptat să faci filmul,
‎să-l faci așa cum îți doreai. ‎De ce n-ai luptat pentru mine?
‎Pentru că aș fi fost bună.
‎Chiar aș fi fost.
‎Poate mai bună decât ea.
‎Asta era.
‎- Ce? ‎- Adevărul.
‎Numai tu puteai ‎să calci totul în picioare,
‎ca la final să dezvălui ‎că ești doar invidioasă.
‎- Nu sunt invidioasă. ‎- Ba da.
‎- Nu sunt. ‎- E clar că ești.
‎Ce simt acum e mult mai profund.
‎Nu e invidie.
‎Mai scutește-mă, Marie!
‎Simt că nu mai pot să-mi spun povestea.
‎Nu pot exprima haosul din sufletul meu,
‎pentru că ai făcut-o tu.
‎Ați făcut-o tu și Taylor.
‎Știu că nu e doar al meu.
‎Știu asta.
‎Știu că l-am trăit amândoi.
‎Diferența e că tu ai putut să iei urâțenia
‎și să faci ceva frumos din ea.
‎Ceva bun.
‎Ceva ce…
‎Ce poate emoționa oamenii.
‎Dar eu nu pot să scap de ea.
‎Da.
‎Aș vrea să fi putut face ceva împreună.
‎Ca să fiu brutal de sinceră, da…
‎aș fi jucat mai bine.
‎Fiindcă am fost acolo.
‎Am trăit chestia asta.
‎Nu numai că aș fi fost mai bună, ‎ți-aș fi făcut și filmul mai bun.
‎Ai renunțat la actorie.
‎Când am obținut finanțarea, ‎ți-am spus să dai probă.
‎Ai acceptat, dar ezitai. ‎Ești talentată, dar nu ajunge.
‎Nu ajunge. Trebuie să-ți și dorești.
‎- Crede-mă, voiam rolul ăsta. ‎- Asta-i vrăjeală!
‎Nu te-ai străduit destul, ‎asta e cruda realitate.
‎Instinctul pe care-l împarți cu Imani,
‎instinctul de a te autosabota,
‎n-a dispărut.
‎- Nu m-am străduit pentru că nu mă voiai. ‎- Acum faci pe victima.
‎Acum spui că nu te voiam eu, ‎de asta n-ai dat probă.
‎Ești intolerabilă.
‎Al dracului… Escroc prefăcut și necinstit!
‎Nu m-ai vrut, ‎ca să nu împarți lumina reflectoarelor.
‎N-ai fi fost singurul autor al filmului.
‎Ar fi avut un pedigri care se întindea ‎dincolo de genialitatea ta.
‎Le-aș fi răspuns oamenilor: ‎„Da, mi s-a întâmplat mie.”
‎Toată lumea ar fi vrut să știe: ‎„Care dintre ei e talentat?”
‎Dacă asta vrei să-ți spui, n-ai decât.
‎E despre proprietate.
‎Despre cum vrei să lași impresia
‎că filmul nu e o colaborare.
‎Ești tu, ‎iar restul îți urmează indicațiile,
‎pentru că, dacă filmul ar fi autentic ‎datorită mie,
‎n-ai mai putea să te umfli în pene.
‎De asta nu mi-ai mulțumit.
‎- De asta nu mi-ai dat rolul. ‎- Autenticitate.
‎- Da. ‎- E cuvântul zilei.
‎Asta am auzit toată seara. ‎„Ce regizor autentic e!
‎Filmul e autentic!
‎S-a exprimat cu autenticitate.”
‎- De ce o zic oamenii? ‎- De ce?
‎Fiindcă nu știu ce-i dă valoare.
‎Autenticitatea e totul.
‎Normal, fiindcă n-ai altceva de oferit.
‎- Asta e tot ce pot să spună. ‎- E tot ce am.
‎Cei care nu se pricep la cinematografie
‎cred că așa au ceva de oferit…
‎Eu n-am nimic să-ți ofer.
‎Nu pot spune nimic despre film, ‎dar vorbesc despre autenticitate.
‎Nu înțeleg cinematografia.
‎Cetățeanul Kane, ‎Cei mai frumoși ani ai vieții noastre…
‎Nu-i pasă nimănui de așa ceva!
‎Dar la autenticitate sunt maeștri.
‎Autenticitatea nu contează, ‎perspectiva nu…
‎Pentru că ție-ți lipsește!
‎Imitarea realității ‎nu face ceva interesant.
‎Contează interpretarea realității.
‎Ce simți față de ea, cum o transmiți,
‎ce dezvălui despre ea.
‎Perspectiva ta.
‎Transcrierea unei discuții, ‎mânuirea unei camere,
‎asta vezi și pe YouTube.
‎- E o confesiune. ‎- Bine.
‎Am tot văzut și auzit așa ceva.
‎Experiența, viața ta, ‎chinul tău nu contează.
‎Ai fost dependentă, plictisitor. ‎Supradoză? Neinteresant.
‎Contează transferul de emoții
‎în ceva cinematic și emoționant.
‎Mult succes, Marie!
‎- Te urăsc! ‎- Și eu te urăsc.
‎- Eu, mai mult! ‎- Eu, cel mai mult!
‎Te urăsc!
‎Dobitocul naibii!
‎Bolnavă psihic.
‎Ce faci? Lasă cuțitul! Marie?
‎Știi că luam antidepresive?
‎Nu mai iau.
‎Nu mă simt bine. Deloc.
‎Nu m-am lăsat de droguri.
‎Nici n-am de gând s-o fac.
‎Sunt un gunoi.
‎O mincinoasă.
‎Te-am înșelat.
‎Ți-am futut prietenii.
‎Simt că înnebunesc.
‎Am furat de la maică-ta.
‎Și știi ce e de căcat?
‎Că nici nu-mi pasă.
‎Nu mă deranjează.
‎Pentru că o merit.
‎Spune-mi unde sunt pastilele.
‎Spune-mi unde sunt.
‎Asta înseamnă autenticitate, Malcolm.
‎De ce n-ai făcut asta la probă?
‎Ești cea mai chinuitoare, ‎dificilă, încăpățânată și enervantă femeie
‎din câte am cunoscut.
‎Acum vreau să-ți tai capul,
‎după o secundă ‎vreau să-ți sărut fața aia frumoasă.
‎Te iubesc!
‎Te iubesc.
‎- Ne căsătorim? ‎- N-am chef.
‎Simt că o să ne căsătorim și o să divorțăm
‎de vreo două ori, hai să începem acum.
‎Nu.
‎- Sunt foarte excitat acum. ‎- Eu nu sunt.
‎Psihopata naibii!
‎Toată nebunia a fost legată ‎de tine și de scena aia,
‎ca să arăți că erai mai bună decât Taylor,
‎ca să mă gândesc toată viața
‎că filmul putea fi mai bun.
‎- Da. Asta faci. ‎- Nu.
‎- Minți! ‎- Nu.
‎Genial!
‎Știi ce e interesant la faptul ‎că fata albă de la ‎LA Times
‎a vorbit despre scena aia în cronică?
‎Ce contează?
‎Mereu am spus că nu mi-a plăcut în film.
‎Dar o iubeam în scenariu.
‎Putem vorbi despre asta mai târziu?
‎- Mi se pare important. ‎- Te implor!
‎Să te întrebi de ce e așa.
‎- Nu crezi? ‎- Nu.
‎Nu vreau să-ți răpesc misterul, ‎dar sunt curioasă.
‎E dorința mea ‎de a deveni o artistă mai bună.
‎Ești epuizantă!
‎O să fii epuizantă și la 70 de ani ‎sau o să fii epuizată?
‎Depinde unde ești tu.
‎Cu fata albă de la ‎LA Times,
‎măcar cu ea pot câștiga o dispută.
‎Mă întreb de ce în mintea mea ‎scena arăta altfel.
‎- Nu știu. Cum o vedeai tu? ‎- Mai puțin agresivă.
‎Tipul n-o atacă pe Imani? ‎Asta era în scenariu.
‎O atacă. Dar nu mă așteptam ‎s-o filmezi dezbrăcată.
‎- Care-i diferența? ‎- Îi văd sânii.
‎- Și ce? ‎- Ai sexualizat-o.
‎Dacă te filmez acum, te sexualizez
‎sau așa te îmbraci tu vineri seara?
‎Am sânii acoperiți.
‎Dacă erai la restaurant, te dădeau afară.
‎- A fost ideea lui Taylor. ‎- Te cred.
‎A făcut scena mai agresivă. Bine?
‎Mă gândeam…
‎ar fi ieșit altfel dacă erai femeie?
‎Da, dar tot filmul ar fi fost diferit,
‎pentru că n-aș fi fost eu, ‎aș fi fost femeie.
‎Aș fi avut alte sensibilități.
‎Dar nu așa judeci un film inteligent,
‎raportându-te la milioanele de alegeri ‎nefăcute din cauza unei evaluări
‎intangibile, dar pur ipotetice, ‎a identității.
‎Judeci alegerile făcute.
‎Nu o consider o mare gânditoare.
‎Bine. Pentru că e o idioată.
‎Dar n-ar fi fost filmul mai bun
‎cu un strop de feminitate?
‎- Cui îi pasă? ‎- Mie.
‎Mie, pentru că mă întreb
‎dacă problema ei cu tine ca regizor
‎e și problema mea cu tine ca partener.
‎Ei bine…
‎Acestea fiind spuse, ‎tuta mă consideră un tur de forță.
‎Acum îți place cronica ei?
‎Ai în fața ta o capodoperă.
‎Tu glumești, dar eu nu.
‎Păcat, pentru că nu pot ‎să mă mai cert pe tema asta.
‎Dacă stau să mă gândesc, ‎eu și ea avem aceeași problemă.
‎- Care anume? ‎- Că sunt cu tine. Că n-am plecat.
‎Nu mă întreb ce alte filme mai sunt.
‎Te susțin, sunt de partea ta, iar tu…
‎Duci discuția prea departe.
‎Fii serioasă!
‎Ne certăm, ‎poate că e cea mai urâtă ceartă a noastră,
‎dar, în loc să argumentezi ‎că filmul nu e despre mine,
‎că e despre mulți oameni,
‎tu vrei să te răzbuni, ‎să sucești cuțitul în rană,
‎să mă faci să-mi imaginez lucruri ‎pe care n-o să le pot uita.
‎Poftim?
‎Kiki.
‎- Eram furios. Ce naiba? ‎- De lângă St. Louis.
‎- Cadă în formă de inimă? ‎- Eram furios.
‎Ești dezgustător. Malcolm!
‎Ești un tâmpit. Puteai câștiga ‎și fără să apelezi la așa ceva.
‎Puteai câștiga cu 20% din ce ai spus,
‎dar nu te poți abține. Asta-i firea ta.
‎Dacă eu mi-aș fi tras-o ‎în apartamentul de lux de la Marriott,
‎într-o cadă în formă de inimă,
‎n-aș fi scos o vorbă despre asta.
‎Nu le-aș fi spus prietenilor,
‎n-aș fi folosit asta într-o ceartă.
‎De ce? Pentru că eu aș suferi
‎mai mult decât ai suferi tu.
‎Și e păcat, Malcolm.
‎Îmi plăcea să fac sex cu tine.
‎Până acum 15 minute,
‎era un aspect al relației noastre ‎care funcționa ireproșabil.
‎Și era singurul meu viciu. ‎Asta și țigările.
‎Dar a trebuit să mergi tu prea departe…
‎Haide!
‎Și să distrugi orice bucurie ‎pe care o trăiam când ți-o trăgeam.
‎Renunțaserăm la menajamente. Ne certam…
‎Nu te-a ajutat cu nimic. ‎Doar m-a scârbit la culme.
‎Mi-am zis: „Nu pot să cred ‎că am făcut sex neprotejat
‎cu bruta asta infectă și jegoasă,
‎cu animalul ăsta, un animal de fermă.”
‎Asta ești. Un porc.
‎Un porc care se cacă unde mănâncă. ‎Un porc de om.
‎Ți se pare amuzant.
‎- Dramatizezi. ‎- Ba nu.
‎Avem un dușman comun ‎în tuta de la ‎LA Times
‎și crezi că ne-am împăcat.
‎Ia mai gândește-te! Nu ne-am împăcat.
‎E sora mea spirituală. Pe bune.
‎Amândouă vrem să ne ascundem
‎de personalitatea ta agresivă, ‎ca un berbec de luptă.
‎Pentru că ești un partener ‎și un regizor limitat,
‎amândouă căutăm adăpost.
‎Nu avem multe în comun, ‎dar eu și sora mea suntem în tranșee.
‎Ești ultima în măsură să vorbească.
‎Te-ai futut ‎și ai umblat cu cei mai demenți
‎și mai ciudați oameni din lumea asta.
‎N-ai pic de standarde, ‎ceea ce e un semnal de alarmă.
‎N-ai un gen, alt semnal de alarmă.
‎Nu ești discretă.
‎Cine te cunoaște ‎știe de semnalele de alarmă
‎și vorbește despre ele.
‎Dar e o diferență.
‎Eu nu mă umflu în pene ‎și nu povestesc cui i-am tras-o.
‎N-am nevoie de amănunte.
‎N-am nevoie să știu tot ce s-a întâmplat
‎și pe unde ai fost ‎înainte să ajungi la mine. Ești aici.
‎Te-am iubit necondiționat. De ce?
‎Pentru că apreciez misterul.
‎Necunoscutul. Asta susține ‎tensiunea unei relații,
‎ne obligă să ne purtăm cât mai bine.
‎Factorul „și dacă”.
‎Și dacă l-a iubit cineva mai mult?
‎Un om mai inteligent, mai drăguț.
‎Care-i servea zilnic ‎micul dejun și sex oral.
‎Dacă nu sunt cea mai bună iubită ‎din viața lui?
‎Dacă visează la altcineva?
‎La conversații mai reușite, ‎la o fată cu șolduri și fund,
‎nu un șnur, ca mine.
‎Știu câte ceva despre genul tău.
‎Nu cât să fiu paralizată ‎de nesiguranță și îndoială.
‎Dar, în fiecare zi, când mă trezesc
‎și vorbesc cu tine, port o rochie elegantă
‎și te țin de mână,
‎încerc să fiu cea mai bună iubită ‎din câte ai avut.
‎Când îmi spui că mă compari cu Kiki
‎- …din St. Louis… ‎- Începe!
‎…într-o cadă în formă de inimă, ‎începe să mi se rupă.
‎Redeschizi subiectul…
‎Nu știu unde te duci, dar n-am terminat.
‎Nici pe departe.
‎Îmi dau seama că nu ești gelos
‎pentru că tu nu apreciezi misterul, nu?
‎Nu-l apreciezi
‎și nu te întrebi ‎dacă ești cea mai tare partidă a mea,
‎cel mai talentat om cu care am fost,
‎cel mai bun sau cel mai inteligent
‎pentru că ți se pare de neconceput
‎să fie cineva pe lumea asta ‎mai interesant decât tine.
‎Lipsa ta de curiozitate ‎e doar o extensie a narcisismului tău,
‎a megalomaniei tale, ‎a perspectivei egoiste asupra lumii.
‎Pentru că nu te-ai îndoit,
‎nu te-ai întrebat niciodată: ‎„Cum aș putea fi un partener mai bun?”
‎Tu ești mulțumit de tine.
‎Omul din fața mea ‎n-o să fie niciodată mai bun de atât.
‎Țipai când eram în cadă
‎că o să mă frângi în două,
‎iar asta reprezintă tot ce aduci ‎mai bun și mai rău în relație.
‎De asta îți permiți ‎să uiți să-mi mulțumești în discurs.
‎Pentru că nu te temi că vin acasă și zic…
‎„M-ai pierdut în seara asta. ‎Îmi bag picioarele, m-am cărat.”
‎Dar, dacă o să fii agresiv ‎cu toți cei din jur, zi de zi,
‎o să trăiești într-o realitate fictivă.
‎Uită-te la mine!
‎Doar eu am mai rămas.
‎Sunt ultimul om care-ți mai spune: ‎„Știi ce? Trebuie să dai mai mult.
‎Dacă nu pentru mine, pentru munca ta.”
‎Malcolm, dacă ăsta e un film, ‎fă tot ce poți să nu mă pierzi.
‎Asta reprezentăm unul pentru celălalt.
‎Asta ai fost pentru mine, ‎asta am fost pentru tine din prima zi.
‎De când am luat supradoza, ‎de când m-ai dus la dezintoxicare.
‎De când ți-am citit scenariul
‎despre mine, despre noi, ‎despre relația noastră.
‎Despre cum drogurile ‎mă împiedicau să te iubesc
‎și te împiedicau să mă iubești.
‎Nu voiam decât un „mulțumesc” ‎în seara asta. Atât.
‎Atât.
‎„Mulțumesc că mă iubești, Marie.
‎Mulțumesc că-mi faci viața mai bună, ‎că ți-ai revenit.
‎Că te uiți la 100 de montaje ‎și citești 100 de variante de scenariu.
‎Mulțumesc pentru păreri, ‎experiență și răbdare,
‎pentru autenticitatea ‎pe care o aduci filmului. Mulțumesc.
‎Mulțumesc că te-ai drogat. ‎Mulțumesc că te-ai lăsat.
‎Mulțumesc pentru mărunțișuri, ‎cum ar fi cumpărăturile
‎și organizarea mutării. Mulțumesc.
‎Mulțumesc pentru lucruri neînsemnate.
‎Pentru că-mi faci cafea.
‎Pentru că mă faci să zâmbesc.
‎Pentru sexul reușit și pentru îmbrățișări.
‎Pentru spălatul rufelor, ‎pentru că mi-ai luat costumul azi,
‎pentru că mi-ai făcut macaroane cu brânză,
‎deși am uitat să-ți mulțumesc.
‎Mulțumesc pentru greșeli…
‎pentru farmecul ‎și viața pe care mi le oferi.
‎Mulțumesc pentru că mă iubești.
‎Mulțumesc că m-ai iertat, că ai mers ‎mai departe, că ești așa cum ești.
‎Mulțumesc pentru ce uit să-ți mulțumesc…
‎și mulțumesc că ești atât de sexy ‎în rochia aia!
‎Mă faci să arăt bine.
‎Mă faci un om mai bun.
‎Mulțumesc că înțelegi
‎că nu știu mereu să exprim ce simt,
‎că o fac mai ușor prin muncă ‎decât în realitate.
‎Mulțumesc pentru că…
‎Știu că nu e mereu plăcut, ‎dar sper să poți să mă accepți așa.
‎Mulțumesc.
‎Știu că sunt limitat emoțional uneori,
‎dar sunt recunoscător că nu-mi porți pică.
‎Mulțumesc…
‎că iei doar partea bună.
‎Te iubesc, Marie. ‎O să te iubesc mereu, Marie a mea.
‎Mulțumesc.
‎Din adâncul sufletului, mulțumesc.”
‎Te iubesc, Marie.
‎Îmi pare rău.
‎Mulțumesc.
‎Cu plăcere.
‎Marie?
‎Marie!
‎Subtitrarea: Robert Ciubotaru