Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ET STED OVER STILLEHAVET
-Hva har skjedd? -Drivstoffpumpen er ødelagt.
-Er den i det hele tatt brukbar nå? -Nei.
Nei, luften kom rett i fjeset på meg fra tanken da den sviktet.
Vi har i beste fall 300 liter.
Delt på 51 blir det fem... Vi har 5,9 timers flytid i hovedtanken.
300 delt på 51. 5,3.
I så fall slipper vi opp for drivstoff...
...tre til fire og en halv mil fra målet.
Dette er et av de verste stedene det kunne skjedd, hva?
Det aller verste. Vi er forbi det punktet der vi kunne snudd.
Nærmeste øy ligger tre timer unna. Turen ble plutselig mer spennende.
JP Schulze og Louis Cole drømte om å fly et enmotors fly rundt jorden.
Dette er historien deres.
Jeg heter Louis Cole. De siste seks årene-
-har jeg lastet opp en video fra livet mitt nesten hver eneste dag.
Jeg hadde et lite publikum da det begynte, men det vokste over tid.
Jeg fikk dele mine og mine venners eventyr med folk fra hele verden.
Jeg har alltid håpet å inspirere andre til å leve livet fullt ut.
Jeg har klart å skape meg et liv-
-der jeg driver med lidenskapene, som er filmskaping og reiser.
Jeg traff JP på en av reisene mine. Han var tilfeldigvis flyger.
Vi snakket om hvor sprøtt det ville være å fly jorden rundt.
Det var større enn noe han hadde gjort før, men han sa han var klar.
Jeg heter Jean-Peter Schulze, men de fleste kaller meg JP.
Jeg er 23 år, vokste opp i Namibia og har alltid drømt om å fly.
Jeg tok timer fra jeg var 11, og det har vært en lidenskap siden da.
Etter skolen ble jeg fanget i dagliglivets hamsterhjul.
Det å treffe Lous inspirerte meg absolutt til å leve mer eventyrlig.
Det tok ikke lang tid før jeg avbrøt arkitektkarrieren,-
-solgte alt jeg hadde og reiste. Jeg delte eventyrene på nettet-
-og utnyttet kjærligheten til fotografering for å leve av det.
For noen år siden syklet jeg tvers over USA uten hjelp.
Jeg trengte et nytt eventyr.
Politiet håper at dagens demonstrasjon blir fredelig.
Det har vært så mye splittelse i verden i senere tid,-
-og det er blitt stadig vanskeligere å tro på det vi hører.
Vi ville se om verden virkelig var så splittet som mediene påstår.
Vi prøvde på Kickstarter, med 100 000 pund som mål.
Man får ingenting uten å nå målet.
Hvem gjorde dette? Nei. Vi fikk nettopp et løfte om tusen pund.
Vi klarte det! Hvordan er det mulig at dette skjer nå?
Der kom vi opp i 100 000 pund.
Som fly valgte vi et Cessna 210.
"Baloo". Bare det helt nødvendige for å ta livet som det faller seg.
Jeg måtte bruke alle sparepengene mine for å kjøpe flyet.
Så mye betydde den turen for meg.
-Hvordan har du det, JP? -Jeg er glad.
-Jeg er glad vi ikke flyr i dette. -Det ville vi aldri gjort.
Planen var å fly jorden rundt mot øst. Over USA, opp til Canada,-
-så til Grønland, Island og dumpe ned i Europa.
Ned til Egypt og over til Abu Dhabi. Så Pakistan, India,-
-over Sørøst-Asia ned til Australia og New Zealand-
-og så hoppe via stillehavsøyene Fiji,-
-Amerikansk Samoa, Kiribati og Hawaii. Og så til California igjen.
Dermed hadde vi fløyet jorden rundt.
Vi bestemte oss for å gjøre det på 81 dager.
Vi var selvsikre nok til å ha alt klart for en kjempefest på dag 81.
Det vi alltid blir spurt om, er hvorfor vi gjør noe så risikabelt.
Vi to hadde helt forskjellige og veldig personlige grunner.
Jeg kjøper noe viktig verktøy til turen.
JP sa at vi trengte en skiftenøkkel. Jeg fant denne karen.
Livets gang har gjort meg usikker på meg selv og hva jeg klarer.
Så det gjaldt ikke bare å se verden.
Det handlet om å ta en enorm mental og fysisk utfordring-
-og se om jeg faktisk klarer det. Overvinner jeg tvilen på meg selv?
Kan jeg gjøre noe stort og kanskje inspirere andre?
Rene Michelin-mannen.
Jeg følte meg som en fange i min egen boble.
Jeg glemte å dele historiene til folkene og kulturene vi besøkte.
Vanlige medier vil ha oss til å tro at vi er splittet.
At verden er full av hat, rasisme og fremmedfrykt.
Gjelder det alle eller bare en liten andel av menneskeheten?
Jeg fikk plutselig en brennende trang til å finne ut av sannheten.
Da jeg var sju år, ble faren min og vennene hans kjempegira-
- fordi to karer kom til flyplassen.
Jeg husker bare disse to eventyrerne som hoppet ut.
De var solbrente og uttørket av vinden.
Den ene var Mike Blyth, som da var ute på en rekordflytur.
Han har blitt et stort forbilde for meg siden da.
Han har ikke bare fløyet jorden rundt én gang, men to.
Jeg traff JP da jeg var på tur i et mikrofly.
Jeg var innom Swakopmund, og han var der som liten gutt.
Det var vel da han fikk lysten til å gjøre disse sprø tingene.
De fortalte oss hvordan de hadde fløyet helt fra Sør-Amerika.
Jeg ble inspirert. Dette ble et mål for meg. "Det skal jeg gjøre en dag."
Å fly jorden rundt er nok det vanskeligste jeg har gjort.
Noen av utfordringene er tekniske. Som å fly lange strekninger over hav.
Da Louis først sa at han tenkte på å fly jorden rundt,-
-hadde jeg noen søvnløse netter.
Jeg tenkte på det verste som kunne skje.
Og jeg lærte veldig snart å slå av hjernen min.
Vi er blitt for redde for å gjøre ting vi frykter.
Men hvis man er redd for å gjøre noe, så er det akkurat det man bør gjøre.
Jeg ble gransket av flygermiljøet, for det er i praksis uvørent.
Først så jeg ikke hvor farlig det kunne være.
Det gikk opp for meg da det gikk mot avgang-
-at det sikkert er en grunn til at så få har gjort dette.
Man drar ut for å gjøre noe fantastisk, og man forstår riskene.
Man er villig til å ta riskene og gjør det fordi det er sånn man er.
Man har ikke noe valg hvis eventyret kaller. Bare dra.
Man velger først av alt flyet når man forbereder seg på en sånn tur.
Vi valgte et nesten 50 år gammelt Cessna 210.
Det krevde mye arbeid å få det klart for en sånn tur.
Det leveres med to hovedtanker i vingene på til sammen 340 liter.
Og to små samletanker som sender drivstoffet til motoren.
Å fly jorden rundt betyr lange strekninger over havet.
Så vi monterte noen ekstra tanker på 518, 140 og 53 liter.
Trykksatt av en håndpumpe.
-Sånn får vi drivstoffet vårt. -Å, for hånd?
Vi skrur ikke på bryteren til en elektrisk pumpe?
På dette punktet vet jeg egentlig ikke helt hva JP gjør.
Jeg stoler på at han, som ekspert på flyging, vet hva vi trenger.
Det er alltid urovekkende å montere et fly og ha noen skruer til overs.
-Skal jeg ta ut denne? -Hvis du vil. Vi prøver denne først.
Vi må være forsiktige. Det blir store problemer hvis denne får en sprekk.
Det som gjør at akkurat denne turen er farlig,-
-er for det første at vi flyr et 45 år gammelt fly.
Og det har én stempelmotor. Så vi tvinges ned hvis motoren dør.
For det tredje er det ikke skapt for å fly så langt.
En 17 år gammel flyger er død, og faren hans er savnet-
-ved kysten av Amerikansk Samoa i Stillehavet.
De fløy jorden rundt som en del av et rekordforsøk.
Det er mange som har omkommet på forskjellige typer langturer.
De har tøyd grensene. For man må jo gjøre det.
Man kommer ikke jorden rundt uten å tøye grensene litt, vet dere.
Det er dagen før vi drar. Føler du deg godt forberedt?
Slett ikke.
Hva tror du vi vil bli mest uenige om?
Det vil nok, som du sa, handle om at jeg tviler på dømmekraften din.
Louis er avslappet av natur. Det er det som gjør ham så storslagen.
Det som gjør Louis så utrolig, gjør ham også til et mareritt i et fly.
Vi har fanget trykket inni der når du lukker den.
-Og så åpner vi den andre. -Nei, nei, nei.
Jeg prøvde jo å få to mennesker jorden rundt i et Cessna 210.
Et fly som ikke er skapt for noe i nærheten av dette.
Jeg ville ikke ha et ettermæle som "idioten som tok livet av seg"-
-"og vennen sin i et uvørent forsøk på å fly jorden rundt".
- Jeg vil savne deg på hele turen. -Jeg vet det, besta.
Dette er den dagen da vi skal fly jorden rundt.
KERN VALLEY I CALIFORNIA 81 DAGER IGJEN
Jorden rundt, vennen min. Jorden rundt.
-Da gjør vi dette. -Motorkraft innstilt.
-Jeg håper det kameraet går. -Det går, vennen min.
-Føles det bedre nå? -Alt føles alltid bedre oppe i lufta.
Den første starten var noe av det som føltes best.
Vi hadde hele verden å utforske og gledet oss vilt til eventyret.
God morgen. Dette er Kern- flyplassens automatiske samband.
Klikk på mikken tre ganger for instrukser, fire for radiokontroll.
Vi klarte det! Den første turen, kompis!
-Bang! -Nei, nei. Knyttneven.
-Oi, der så jeg et lynnedslag. -Å ja? Vi skal ingen steder.
Dette er værradaren akkurat nå.
Vi kan i teorien prøve å tråkle oss gjennom det der.
Men det er å be om bråk. For dette kan lukke seg på et øyeblikk.
Og det er bare dumt siden vi må gjøre det i mørket.
Neste morgen dro vi av sted med en trang til å komme lengst mulig.
Unna propellen!
Stormen fra kvelden før hadde vel flyttet seg 160 mil.
Så JP var sikker på at vi kunne klare det.
Problemet med å bestemme om man skal dra når det er en storm forut,-
-er at man må stole på informasjonen man kan få om været.
Den er egentlig ikke helt perfekt.
Det er grenser for hvor høyt man kan fly i et Cessna 210.
Og man kan ikke fly for lavt, for det kan være høyder under en.
Fjell og sånt.
Med et rutefly, som er det de fleste vil sammenligne turen med,-
-er man over det meste av været. Vi kan maksimalt fly i 14 00 fot,-
-så vi er inni været. Vi må takle det alle andre flyr over.
Og hvor er dere akkurat nå?
I lufta på vei fra St. Joseph mot Fort Wayne. FWA.
Det eneste instrumentet vårt som så været, var en "tordenværsøker".
Den så vel elektrisk aktivitet på 16 mils avstand. Hvor lynet slo ned.
På ett tidspunkt var den nokså aktiv. Vi kunne se mye elektrisk aktivitet.
Det er tegn som taler til en og sier: "Nå tøyer du grensene. Stopp."
En god flyger hører på dem. En dårlig flyger overser dem og fortsetter.
Da havner man i en situasjon uten utveier.
Jeg overså dem. Vi måtte rekke tilbake.
Og det presset, som handlet om noe om tre måneder, gikk alt innpå meg.
Man kan ikke fly jorden rundt hvis man hele tiden venter på perfekt vær.
Man må før eller siden bestemme seg for å dra.
Og iblant kan man begå en feil og fly inn i et uvær.
Plutselig var det blitt null sikt.
Med noe av den verste turbulensen jeg noen gang har opplevd.
Jeg så horisontindikatoren gå forbi 90 grader.
Det betyr at flyet i praksis er opp ned. Jeg trodde vi kom til å dø.
I et ekstra fælt uvær risikerer man at flyet blir revet i stykker.
Et lynnedslag er også virkelig farlig.
En uerfaren flyger kan miste styringen over flyet.
Jeg fulgte faktisk med på nettet og så at de var på vei mot tordenvær.
Kursen var gjennom en enorm rekke av tordenvær,-
-sikkert 160 mil lang, som gikk over USA.
Jeg sendte en tekstmelding til JP og spurte: "Hva fanken gjør du?"
"Kom deg ned på bakken!"
Jeg snakket med flygelederne og prøvde å styre meg gjennom dette.
Og få mest mulig informasjon av ham.
Jeg ante ikke hva som hendte. Til slutt gikk jeg en tur.
For jeg regnet med at de kom til å omkomme.
Da sa han noe som jeg ikke vet om det var meningen at han skulle si.
Men det reddet iallfall livet vårt.
Han sa at en tornado hadde truffet bakken noen kilometer unna.
Det var veldig alvorlig og veldig farlig.
Det forklarte han meg. Han sa at vi måtte lande.
Vi kunne ikke og burde ikke fløyet i dette. Vi hadde tabbet oss ut.
Jøss. Jeg er ikke fornøyd med dette. Slett ikke.
Dette er veldig alvorlige greier.
-Greit. -Se på hendene mine.
Jeg tror jeg må kaste opp.
Dagen etter, da vi landet nær Boston på USAs østkyst,-
-traff vi JPs venn Matt. Matt har selv fløyet jorden rundt-
- som en av tidenes yngste flygere.
Matt skulle bli med for å dele erfaringer med oss, gi oss råd-
-og overvinne problemer vi traff på.
Vi skal til å ta på oss draktene. Matt har allerede problemer.
Dette er den første virkelig alvorlige delen av turen.
For vi skal fly over et helt sprøtt terreng.
Og vi skal fly ganske langt over havet.
Turene over havet er helt klart de farligste etappene.
Man flyr i time etter time over åpent hav, uten noe sted å lande.
Hvis motoren svikter og man må lande på vannet,-
-så er dette det farligste som kan skje.
Man håper alltid å slippe det, men man må være klar for det.
I vann så langt mot nord klarer man å svømme i rundt 30 sekunder.
Mer klarer man ikke fordi musklene blir for kalde. Så fort går det.
Så det er kjempeviktig å ha disse draktene.
Vi slapp sånne problemer. De to neste flygingene gikk glatt.
Det var fint å ha Matt om bord. Han kunne ta noe av stresset og jobben.
Men han tisset på sitteputa mi ved et uhell.
-Å nei! -Det ble mer spennende enn jeg ville.
Det er første gang på turen jeg har følt at dette er det ukjente.
Vi var for alvor på vei ut i eventyret.
Grønland er verdens største øy. Rundt 3/4 av den er dekt av is,-
-men det har vært mange ulike folkegrupper der i årenes løp.
Nordmenn, inuitter og oppdagelses- reisende fra Portugal og Danmark.
Kulturen er en salig blanding av inuittisk og skandinavisk.
For et sted.
Dette er helt klart en av de kuleste flyplassene jeg har vært på.
Ja da.
Hvis det er noen i området-
-sent i dag eller tidlig i morgen som kan kjøre oss på en omvisning...
Jeg har prøvd å møte folk på turen-
-ved å legge opp det vi gjør på sosiale medier-
- og vente på at noen skal svare.
Én av disse postene satte meg i kontakt med Natasha fra området,-
-som var så snill å vise oss litt av Grønland og øyas historie.
Grønland er et stort land, men befolkningen er ikke så stor.
Så det er vel bare rundt 57 000 nå.
En av tingene som gjør meg stolt av Grønland,-
-er at vi har så tette bånd til kulturen og naturen vår.
Det er så viktig å bevare kulturen og beholde den original, kan vi jo si.
Vinen.
Vi vil jo ikke forandre den så mye at vi en gang i framtiden-
-har glemt hvordan den så ut.
Grønland kan ha hevet seg over mye av det som skiller oss.
Men de har uansett ett problem som ikke er like lett å unngå.
Nå til en sterk advarsel mot klimaforandringene.
I en ny rapport sier eksperter at vi har til 2030 med å unngå katastrofen.
80 prosent av Grønnland ligger under isen.
Havnivået i verden ville steget med katastrofale 7 m hvis alt smeltet.
Man må ikke snakke med folk her lenge for å merke den sterke uroen-
-om klimaforandringene de opplever i landet sitt.
De har parkettplass til denne globale katastrofen.
En nifs påminnelse på hvordan våre miljøfiendtlige handlinger,-
-som kan skje på den andre siden av verden,-
-får forferdelige og langsiktige virkninger.
Mika og JJ fra Grønland pratet med meg om erfaringene sine med det.
Det pleide å legge seg is i hele havna hver vinter.
Det, for eksempel, skjer ikke lenger.
Man kan se det når man tar fly til Nuuk.
Da ser man mangelen på is. Isen forsvinner bare.
Isbreene var en gang hvite Nå er de mer blålige eller mørkere.
Den dypere delen av isbreen er blitt synlig. Det har aldri skjedd før.
Vi må bevare planeten vår.
Akkurat som Grønland er en advarsel mot klimaforandringer,-
-er det også en historie om håpet og skjønnheten planeten kan by på.
Turen fra Grønland var også risikabel.
Vi måtte fly over den iskalotten som dekker nesten hele Grønland.
Så måtte vi fly over mer av Nord-Atlanteren og til Island.
Hei, åssen går'e? Oi, det er kult. Fjellet stikker igjennom.
Det er skikkelig stilig.
Island var neste stoppested.
Jeg hadde kommet litt i siget med å fly hver dag, så presset lettet.
Men jeg slappet aldri helt av. Det var alltid noe-
-som lurte et sted i sinnet mitt: datoen vi skulle komme hjem.
Enhver tur som er så omfattende, trenger støttepersonell.
Og vi hadde problemer med å kommunisere med produsenten.
Vi lå allerede én uke bak planen, men Island ble en fin avveksling.
REYKJAVIK PÅ ISLAND 72 DAGER IGJEN
Hei. Jeg heter Helgi. Jeg er sønn av Helgi, så navnet er Helgi Helgison.
Sånn er det på Island.
Drømmen min er å reise rundt i Islands fjell i ombygde jeeper.
For 15 år siden klarte jeg å gjøre det til jobben min.
På Island bestemte vi oss for å oppleve et eventyr-
-sør på øya, ved å kjøre opp på en vulkan.
Vi traff Helgi, som var grei og tok oss med i en firehjulstrekker.
Han var interessant. Jeg fikk spurt ham om livet og lidenskapene hans.
Dette er hjemmet mitt. En bobil, for jeg vil kunne reise rundt-
-og jobbe der jeg får lyst til. Jeg er eventyrlysten.
Friheten er det beste ved det.
Han levde et liv han hadde viet til firehjulstrekkerkjøring.
Han tok turister med seg på storslagne eventyrturer med bil.
Han var så engasjert i det at han bodde i en bobil.
Det var så rått å treffe en som satte lidenskapen sin så høyt.
Det var kult å møte en som levde ut drømmen sin, med sånn lidenskap.
Han gikk vel bare ikke med på det samfunnet ventet.
Han var veldig forskjellig fra meg, men vi hadde lignende historier.
Som gutt likte jeg å leke at jeg var i andre deler av verden.
Da valgte jeg å forvandle rommet mitt til en jungel.
Å bo i en slags fantasiverden formet nok synet mitt på verden-
-og hva jeg ville gjøre. Og senere, det var vel tidlig i 20-årene,-
-bestemte jeg meg for å eksperimentere litt.
Da flyttet jeg inn i en liten minibuss som jeg hadde.
Jeg måtte leve nesten uten penger, men jeg kunne reise rundt,-
-gjøre mange ting sammen med venner og dra rundt i Europa.
Så jeg visste at i verste fall kunne jeg bo i en minibuss igjen.
Stort sett hjemløs, uten mye penger. Det var ikke så ille.
Ja vel. Vi har endelig kommet oss opp til toppen av isbreen.
Vi skal nå bare gå opp til toppen av dette fjellet.
Jeg syns den ligner på Pride-klippen, så jeg måtte bare opp dit.
Vi dro fra Island til England, der familien ventet på flyplassen.
Vi fikk tid til en liten flytur med far og bestefar.
Det er litt av en ære å kunne fly tre generasjoner.
Men det var langt igjen, og datoen for hjemreisen nærmer seg.
Flyturen var veldig morsom,-
-men turene krevde mye forarbeid for å sikre at de var trygge.
N210U, vi har tårnet og er klare for avgang. NY20.
Jeg brukte måneder på å gjøre klar en grundig sjekkliste foran hver tur.
Noe av det første jeg krysser av på, er "jeg er trygg".
Det vil si at jeg som flyger er klar for å fly denne turen trygt.
Har jeg krysset av alt her, så har jeg gjort alt for å få en trygg tur.
Masse plass. Ja da, det går bra.
Jeg sitter mye med datamaskinen for å få et best mulig bilde-
-av været og hva vi kan forvente.
Vi fikk problemer, for dette er ikke et vær man kan leke med.
Vi har temperaturer under null, og det kan føre til kraftig ising.
JPs venn Dima ble med oss på turen over til Tyskland.
Han ble satt på en ildprøve da vi opplevde noe uventet.
På et tidspunkt bygde det seg plutselig opp mye is på vingene.
Vi så at det iset på ruta.
Kan is være livsfarlig?
Det er absolutt livsfarlig. Ren instrumentflyging tar mange liv.
Det som skjer når is bygger seg opp, er at man flyr inn i underkjølt regn.
Det er under null grader, og da blir det underkjølte regnet til is.
Så skjer to ting: For det første bærer man all ekstravekten av isen.
For det andre må vingen ha en helt spesiell form for at man skal fly.
Men formen er forandret.
Jeg la merke til isen fordi farten vår sank med 20 knop.
-Oi. -Det hadde ingen annen, mulig grunn.
Jo mer is som bygger seg opp, desto saktere går det.
-Tårnet. N210EU. - Vær så god.
Kan vi gå ned til flygehøyde 70 her?
Jeg er nysgjerrig. Hva er minimumshøyden?
Overgangshøyden er 60, og minstehøyden er nå 5000 fot.
Da slår vi på avrimingen.
Det kommer ikke noe ut av det.
Hvordan er det? Er det bedre?
Du kan se at det begynner å løsne. Der forsvinner det.
Vi fikk heldigvis hindret mer is i å bygge seg opp. Vi landet trygt.
Da vi kom til Tyskland, begynte jeg å innse-
-at det var blitt anspent mellom JP og meg.
BADEN-BADEN I TYSKLAND 64 DAGER IGJEN
Vi traff min venn Felix, som noen kjenner fra "Expedition Happiness".
Vi hadde en lang samtale om hvordan turen gikk-
-og om noen av problemene JP og jeg hadde.
Vi hadde funnet ut at vi kommuniserer på helt ulike måter.
Du får en plan dagen før, og jeg flyr etter den.
Du blir igjen om du ikke er klar. Sånn takler vi den delen av...
Tenk sånn: Jeg har bare kommet for sent til et rutefly én gang.
Jeg tier stille for å unngå friksjon.
Jeg har dårlige antenner.
Raya må si at hun er sint for at jeg skal merke det.
Jeg bare: "Går alt bra?" "Ja." "Greit."
Jeg venter at du skal merke at tålmodigheten er tynnslitt.
Det var første gang Louis og jeg kunne være åpne overfor en annen-
-om hvor forskjellige personlighetene våre er.
Jeg innså at...kanskje denne turen-
-innehold for mye alvor for oss.
På en sånn tur er man mange dager sammen på så lite plass,-
-ved siden av hverandre, i en veldig anspent situasjon.
Da unngår man ikke konflikter.
Det minnet meg på at det er viktig å være klar over andres følelser.
Og ærlig talt var jeg ikke så god til å høre på JP-
-eller vært bevisst på at han er presset.
Han har hatt problemer med vår produsent, og avgjørelsene hennes-
-har svekket sikkerheten og gjort jobben hans verre.
Han føler seg oversett.
På hele turen har jeg følt et press om å føle timeplanen.
Det er frustrerende når flyet står i to uker for reparasjoner.
Da var det best å dra hver til oss og møtes da flyet var reparert.
Ja vel, ja.
Akkurat nå har jeg en rekke følelser.
Jeg føler meg litt punktert og litt mindre opprømt.
Sett under ett fullstendig utslitt.
Det kan være bra at vi må ta en pause.
ISIS' brutalitet og krigen i Syria har utløst en stor, humanitær krise.
Den største bølgen av flyktninger i moderne historie.
I noen år har flyktningkrisen fått en delt reaksjon fra verden.
Jeg ville treffe dem og europeere som hadde opplevd at de kom.
Så jeg dro til øya Lésvos mens JP fikk orden på flyet,-
-som en gang tok i mot mer enn 3000 flyktninger hver dag.
Jeg snakket med folk som hadde opplevd krisen.
Det var en tid da man kunne se lik på Lésvos' strender.
De var noe man så hver dag, og det skremmende er-
-at man etter en stund ikke er sjokkert lenger.
Vi kunne se mennesker som nesten druknet fem meter fra land.
De kunne hoppet ut av båten, stått bunn og vært trygge.
Men de fikk panikk og druknet i én meter dypt vann.
Og vi måtte trekke inn båtene.
Én dag åpnet jeg inngangsdøra mi,-
-og det var 50 flyktninger som bare sto ute i parken.
De hadde kommet med båt kvelden før.
De hadde betalt tusenvis av dollar for å være på båten.
Disse båtene er langt hinsides grensene for det som er trygt.
Hvis båten har plass til 20, så setter de 50 og iblant 100 i den.
Den første reaksjonen min var å trekke meg unna.
Jeg orket ikke å se mer på det. At jeg ikke kunne gjøre noe.
Man så småbarn og eldre. Jeg var sjokkert, og jeg gikk i lås.
Det tok meg rundt én til to måneder å nullstille meg selv-
-og si at jeg måtte være litt tøffere.
Da begynte vi å komme på stranda seks om morgenen for å hjelpe til.
Eller fem. Før vi gikk på jobb.
En halv million mennesker kom via denne øya.
En gang var jeg i havnebyen, og den har rundt 27 000 innbyggere.
De fastslo at det var 30 000 flyktninger der den helga.
De fleste fra lokalbefolkningen på Mytilene var selv flyktninger.
De fikk seg hus her og startet på nytt.
Vi på øya har nok en svært intens følelse-
-av hva det er å være flyktning.
Menneskene i Mytilene tok godt imot flyktningene.
FREIBURG I TYSKLAND 58 DAGER IGJEN
Tilbake i Tyskland traff jeg Alaska, som hadde reist fra Syria.
Alaska er visst en mester på hummus.
-Er dette spesielt? -En spesiell greie fra Palestina.
I 2011 var alt i orden.
Jeg studerte med venner, men på den andre dagen forandret alt seg.
Syriske sikkerhetsstyrker har skutt på demonstranter.
Det er meldt om mellom 20 og 100 døde-
-på en dag med store protester mot president...
Mange mennesker dro ut for å demonstrere og sånt.
Og myndighetene brukte skarp ammunisjon mot demonstrantene.
-De drepte dem uten videre? -De begynte å drepe dem.
Én etter én.
Ti ble til hundre og så til tusen.
Det var en drapsmaskin. Jeg mistet venner.
"Hvor er Ahmed? Mahmoud? Hossam?"
De var i demonstrasjoner to dager tidligere og kom aldri tilbake.
Alaska syntes at han ikke hadde noe annet valg enn å flykte i båt.
Båtturen ble ikke som jeg hadde ventet. Det var midt på natta.
Jeg ble overrasket, for smuglerne sa: "Ja vel, det blir i natt."
Planen var å ha 20-25 i båten, som egentlig var laget for 19.
Jeg fant ut at det var 55 stykker der-
-som ventet på å komme seg oppi denne lille båten.
Man hadde bare én mulighet.
Det var et høydepunkt på turen å bli venner med Alaska.
Han var så munter og en glede å omgås.
-Gå utenfor! -Nei, jeg går inn.
Og det at han hadde lært ni språk,-
-og jeg tror han lærte tysk flytende på et knapt år,-
-viste at han var så ressurssterk, oppsatt på å skape seg et liv-
- og faktisk bidra til samfunnet.
Dette er kult.
Det var på tide å bli gjenforent med JP igjen.
Det var en fin dag, alt var fikset og vi var gira over å fly igjen.
Der er hun.
-Og jeg fant en Louis! -Ja da.
Og...vi er tilbake i Baloo.
Det var på tide å forlate Europa, for nå skulle vi til Nord-Afrika.
Jeg var opprømt over resten av turen.
Vi var kommet over Nord-Atlanteren. En diger milepæl.
Jeg var opprømt over det som ventet. Jeg kunne takle alt og unngå vansker.
Matt og Dima forlot oss i Tyskland, så nå var det bare JP og meg igjen.
Vi var forfrisket og klare for turen til Egypt.
Noe vi ble advart mot, var at man ikke bare kan fly inn her-
-i ledig antrekk, for de har ikke privatflygere i disse landene.
På steder som Egypt er det lurt å fly inn i flygeruniform.
Det gjør livet mye enklere.
-Jeg får bare på meg epålettene. -Som en ordentlig flyger.
Så vi måtte bestille flygeruniformer på nettet. Jeg kledde meg som flyger.
Privatflyging fins egentlig ikke i store deler av verden.
Det er ikke mange som har den luksusen det er å eie et småfly.
En flyger i Egypt går ikke i sivile klær.
Jeg beklager virkelig overfor alle flygere-
-som har gjort seg fortjent til en uniform. Jeg følte meg som en bløff.
Afrika.
Jeg ble født på dette kontinentet og har nå fløyet fra California og hit.
Det er --- sprøtt.
Det var en stor milepæl for meg. Jeg hadde fløyet tilbake til Afrika.
Etter en oppvekst... Det var langt fra stedet jeg vokste opp.
Men det er det samme kontinentet. Det er ganske utrolig.
Jeg ville aldri trodd at jeg skulle få sjansen til å fly i Egypt.
Vi har opplevd så mange typer av terreng i denne måneden,-
-fra fjell, skog, tundra og iskalott via byer og landsbygd over Europa,-
-og så var det plutselig bare ørken så langt vi kunne se.
Vi måtte lande på en militærbase da vi kom inn til Egypt.
Vi var veldig nervøse da, for vi visste ikke hva vi hadde i vente.
Vi hadde hørt at andre flygere var blitt pågrepet.
Midtøsten er på en måte en krigssone nå for tiden.
Det er farlig å fly inn dit. For det første kan man bli skutt ned.
Ved siden av oss var det bunkere som en gang var blitt bombet.
Og de var fremdeles i bruk. Egypts F-16-jagerfly sto klare der inne.
Vi fikk heldigvis ingen problemer på basen.
At vi var heldige ble forsterket av den enorme mengden av fly-
-som var satt igjen pga. militære og juridiske forandringer i landet.
Så sprøtt å gå blant disse flyvrakene og tenke på det livet de hadde.
Til og med denne kurven fra en varmluftsballong. Fantastisk.
JP trengte hvile, så jeg dro for å utforske Kairo.
KAIRO I EGYPT 52 DAGER IGJEN
Vi får ofte en enkelt historie om arabiske land fra mediene.
Den pleier å være negativ.
Egyptiske sikkerhetsstyrker melder at de har drept 40 antatte militante-
-etter en veibombe der fire personer omkom.
Men et land er fullt av historier. Jeg trengte ikke lete lenge-
-for å finne oppriktige, varme, troende mennesker som hjalp folk.
Noor og Omra driver et prosjekt for mentorer på et barnehjem.
De delte noen tanker om å bli presentert på lite hjelpsomt vis.
Min egen opplevelse tilsier at det fins mange stereotyper.
Arabere ser på folk fra Vesten som disse folkene som drikker-
-og gjør masse gale ting, og det er ikke noe godt der.
Og mennesker fra Vesten-
-ser på araberne som bare en haug telt, kameler og sånt.
De ser ikke bygningene. Det er bare synet på hverandre.
Jeg ble overrasket over hvor uvitende alle utenfor den arabiske verden er.
De har aldri giddet virkelig å se på hva vi kan by på.
Jeg tror islamofobi er medieskapt.
Hvordan kan man dømme et sted man aldri har vært?
Eller dømme dem man ikke har jobbet sammen med-
-eller har sett hvordan behandler andre mennesker?
Vi trenger nok alle at noen er glade i oss og godtar oss.
Det er noe grunnleggende menneskelig.
Islamske land får ikke mye kjærlighet fra andre land. Men de trenger det.
Disse ungene er sprø. De henger i rastaflettene mine.
Med Noor og Omars omsorg-
-håper jeg at disse barna ikke vil vokse opp med fordommer mot folk-
-som bygger på rasen, religionen eller kulturen deres.
Det er en påminnelse om at heller ikke jeg må gjøre det.
Vi fikk uventet sterk motvind da vi var over Saudi-Arabia.
Dermed hadde vi ubehagelig lite drivstoff igjen.
Jeg har plutselig innsett hva vi gjør.
-Flyr jorden rundt? -Ja. Det slo meg nå.
Iblant glemmer jeg det bare, og så bare: "Fy ---, jeg lever ut drømmen!"
Jeg måtte vurdere risken. Skulle vi lande uanmeldt i Saudi-Arabia,-
-betale en diger bot og kanskje bli avhørt av Forsvaret der?
Eller ta det ekstra drivstoffet vi hadde fra Egypt og tanke i lufta?
Jeg skal prøve å unngå en munnfull flybensin.
Det ser ut som Slush Puppy med bringebærsmak.
Det er så blått at jeg bare vil drikke det. Fungerer det?
-Du har fått noe. -Litt der.
-Å nei. -Det smaker faktisk ikke så fælt.
Vanlig bensin er verre.
Å fylle drivstoff fra plastbeholdere over på hovedtanken i lufta-
-inni kabinen er latterlig risikabelt.
Man tar alltid risker når man har med drivstoff å gjøre.
Den minste gnist vil antenne greiene.
Jeg fikk nettopp en munnfull av drivstoffgass.
Vil du ta posisjonsrapporten?
N210Y, UGAS. Flygehøyde 110.
Når man er flygeren og besøker alle disse utrolige landene i verden,-
-er det lett å glemme at jeg lever ut drømmen min.
En vindkontroll for N210.
Vindretningen er 020 grader, og vindstyrken er på 3 m/s.
Jeg landet i vakre byer, utforsket utrolige steder-
-og traff helt utrolige mennesker.
Vi traff min venninne Haifa, som har jobbet med tv,-
-men nå har slått an med sin egen YouTube-kanal.
Gi meg mikrofonen, la meg snakke og gi utløp
Jentene fra Midtøsten er her for å vise at de duger
Vi begynte å prate om splittelse pga. rase og religion.
Jeg heter Haifa. Jeg er opprinnelig palestiner,-
-og jeg sluttet i jobben på tv for to år siden for å drive YouTube-kanal,-
-reise rundt og få flest mulig venner.
Jeg har en sterk trang til å vise sannheten-
-eller det sanne bildet av hvem vi er, hvor vi bor-
-og hvordan tingene egentlig foregår her.
Jeg merker hatet som blir plantet mellom mennesker rundt i verden.
Ikke bare oss. Andre kulturer framstilles også som stereotyper.
Jeg vokste opp i en struktur med rasisme og diskriminering.
Med raseprofilering og raseskille.
Det var først da jeg begynte å reise at jeg virkelig kom over det der.
Jeg vokste opp i Namibia, som er et av verdens klart vakreste land.
Med variasjon både økologisk, geologisk og kulturelt.
Men som Sør-Afrika har det historisk sett store skillelinjer.
I oppveksten var restene av denne splittende mentaliteten så synlig.
Jeg har møtt mange mennesker på reiser rundt i verden-
-som har utfordret meningene, normsettet og fordommene mine.
Når man virkelig kjenner folk fra alle samfunnslag,-
-så er det ingen tvil om at de er enormt omsorgsfulle og vennlige.
Alle fortjener å bli behandlet som enkeltpersoner.
Ikke satt i bås pga. hudfargen, religionen eller språket.
Reiser har lært meg mye om ulike verdener og kulturer.
Så har det lært meg å sette pris på forskjeller, aksept og kjærlighet.
Vi har parkert. Et perfekt tidspunkt for å se på solnedgangen. Ja da.
-Fastkjørt. -Vi kommer ingen vei?
Vi kan grave den ut. Jeg blir med.
Jeg filmer. Jeg ville hjelpe til, men jeg får det i øynene.
-Ja da! Gratulerer! -Det der er samarbeid!
Jeg har tatt ut 5000 dollar kontant. For i de landene vi skal til,-
-får man ikke kjøpt drivstoff med kort.
Klart for avgang. Vi kontakter 450...
Min venn JC ville bli med på den neste etappen og filme.
Vi kledde ham opp som flyger og fløy mot Pakistan.
Godt å være i lufta igjen.
Vi har kommet til Pakistan. Det er totalt kaos.
Jeg gledet meg til å utforske landet da vi kom til Pakistan.
Folk drar ikke hit, for mediene melder bare om det negative.
Pakistan er på vakt etter det voldsomme angrepet på torsdag.
Dødstallet er ifølge myndighetene på minst 126.
På veien til Karachi så vi de vakkert malte lastebilene.
Drosjesjåføren fortalte at lastebilkunst er en tradisjon.
Hver lastebilsjåfør er stolt av å pynte lastebilen sin.
Maz tok meg og JP med for å utforske Karachi.
Når hører man om Pakistan i internasjonale medier?
De gjør det bare aktuelt for en når noe farlig har skjedd her.
Dette mediene velger å formidle, blir ganske farlig.
Nyheter som selger og sprer frykt eller forteller om farlige episoder,-
-selger godt.
Når man reiser, ser man helheten som man bare får noe av hjemme.
Man finner ut at det er så mye mer enn overskriftene.
Herlig. Folk spiller cricket i gata. Se her.
Jeg nøt det. Jeg var i den sjuende himmel hele tiden.
Det var en av mine beste reiseopplevelser.
Det er JPs tur.
Ja da!
-Var det vrient med en planke? -Ja visst.
-Jeg har ikke... -Du fikk et godt treff.
I dag skal vi til India.
Det er vel en flytur på fem timer. Og jeg sov ikke noe i natt heller.
NAGPUR I INDIA 39 DAGER IGJEN
Jeg liker virkelig det herlige kaoset i India.
Man overbelaster sansene når man går i gatene.
Det er vrient å fange det på film, for det treffer sansene samtidig.
Divia tok oss med til et gammelt tempel, der vi så indisk kultur.
Jeg heter Divia. Jeg er fra Nagpur og ble født her.
Jeg har bodd i Nagpur de siste 20 årene.
For indere fins to viktige yrker: Enten medisin eller ingeniør.
Broren min har satset på et tredje spor. Han er filmfotograf.
Men det er egentlig ikke sosialt godtatt.
Uansett hvor man er i verden, så innser man at folk skaper båser.
Fra vi er små prøver vi å sette folk i bås.
Vi gir disse båsene makten til å bestemme hvem vi er.
Vi skiller oss ut på grunnlag av forkjellige ting.
Som religion eller rase. Og det er veldig trist.
Hvis vi fjerner grensene, så er det ikke noe som hindrer oss i å forenes.
Jeg likte virkelig det at det ikke var andre utlendinger der.
Dette var en del av India som folk bare ikke besøker.
Både Louis og jeg liker å finne steder som er mindre populære,-
-så sånn sett var ikke Nagpur noen skuffelse.
Jeg kan ikke tenke meg en bedre by for å oppleve mer av munter kultur.
Folk danset overalt, og det var vanskelig ikke å bli revet med.
På grunn av dårlig vær måtte vi endre ruta og fly over Indonesia.
-Det ser ikke bra ut i morgen. -Nei.
Man bør virkelig unngå Indonesisk luftrom.
Så mange er blitt tvunget til å lande i Indonesia-
-og blitt pågrepet av soldater, men været ga oss ikke noe valg.
-Hvis vi flyr inn i et uvær... -Man kan ikke se seks kilometer.
Det var ved sånne anledninger at reisen begynte å tynge meg.
Klokka er kvart på fire. Jeg har ikke sovet i det hele tatt.
De er klare om mellom 30 og 45 minutter. I dag blir det et eventyr.
Jeg var allerede nervøs for å fly over Indonesia,-
-så jeg ville absolutt ikke miste kontakten med flygeledelsen.
Vi var så langt fra land at vi mistet VHF-kommunikasjonen.
Trafikk på 119,75. N210EU ønsker noen til å sende meldinger videre.
Jeg sendte på VHF i én time, om og om igjen i blinde,-
-og spurte om noen kunne sende meldingene videre eller høre meg.
Alle overhørte meg. Satellittelefonen fungerte ikke.
Trafikk på 119,75. N210EU ønsker noen til å formidle meldinger videre.
Fy...!
Jeg visste bare at jeg rotet meg inn i vansker.
Hvis man flyr med et fly uten å kommunisere-
-i Indonesia, så vil Forsvaret få vite om det og reagere.
Trafikk på 119, 75. N210EU ønsker noen til å formidle meldinger videre.
Hvis man flyr over Indonesia,-
-der det sjelden flyr noen privatfly, men bare flyselskaper og Forsvaret,-
-og man så mister kontakten, så er det veldig stressende.
Jeg tror det er et jagerfly bak oss. Kan du sjekke for meg?
Hva er de prikkene på radaren? Er det fly?
Det er et F-1. Et jagerfly. Han ligger høyt bak oss.
-Vær så snill, se etter. -Jeg ser ikke noe.
Jeg så to utslag på TCAS. De fløy fort.
Opp mot 1100 km/t, som er sinnssykt raskt.
Jeg så at de la seg bak meg.
Jeg er sikker på at de hadde låst siktet på oss.
Man vil absolutt ikke se jagerfly når man flyr-
-som kommer for å kontrollere en.
Man vet hva de er, for de flyr så mye raskere enn noen sivile fly.
Trafikk på 119, 75... N210EU ønsker noen til å formidle meldinger videre.
Jeg har prøvd å få tak i noen i 45 minutter.
Jeg sendte da hvert 30. sekund.
Jeg vil ikke la dem skyte oss ned. De må høre meg.
Trafikk på 119, 75. N210EU ønsker noen til å formidle meldinger videre.
Man kan bare vise dem at man ikke er farlig ved å kommunisere.
Hvis man ikke har radiokontakt, så anser de en som en mulig fare.
Det er en ganske farlig situasjon.
Det ene flyet brakk av og la seg 1,6 kilometer bak meg.
Jeg tenkte: "Nå skjer det."
Trafikk på 119, 75. N210EU ønsker noen til å formidle meldinger videre.
N210EU er på vei, like forbi Mimix,-
-og ventes å nå Rubkah kl. 0442 Zulu.
Vi har ikke VHF-samband med noen i øyeblikket.
Det tok 45 minutter.
Etter å ha sendt frenetisk forsto de at han fulgte oppgitt kurs,-
-han fulgte flygeplanen og prøvde å få kontakt med noen,-
-så han er ingen trussel. De samlet seg i formasjon igjen og forsvant.
Det positive er vel at vi ikke ble skutt ned.
Vi har kommet til et fint hotell. Jeg gleder meg til dette.
Etter en lang reisedag er det fint å hvile på et flott sted.
Jeg har planlagt noe med Louis' kjæreste Raya i flere måneder.
Vi visste at vi skulle gjøre dette før vi forlot California.
JP har meldt fra om at vi kan fly i morgen, for været ser bra ut.
Raya skal overraske Louis på Bali. Hun er allerede der.
Vi gleder oss til å slappe litt av på Bali.
Vi håper å kunne bli der i minst fire dager. Kanskje en hel uke.
I går fortalte hun at hun ikke kunne komme noe sted på turen,-
-og han ble kjempedeppa. Men han har ingen anelse.
BALI I INDONESIA 32 DAGER IGJEN
Jeg liker overraskelser og har lurt på når jeg kunne overraske Louis.
Jeg var straks med på det da JP sa at vi kunne overraske ham i Bali.
Louis trodde at vi skulle treffes i Australia,-
-men jeg sa at jeg ikke visste om visumet ville bli klart tidsnok.
Han var redd for at vi ikke ville treffes i det hele tatt.
Jeg er på vei til Bali! Du store!
Jeg husker hvor spennende det var å se på Louis og tenke:
"Du har ingen anelse om hva som skal skje."
Jeg kom før gutta skulle komme, og jeg gjemte meg i et rom i villaen.
Jeg er framme på Bali! Det er så godt å være her!
Jeg har dusjet og sminket meg. Jeg er et menneske igjen.
JP tekstet meg da gutta kom fram til villaen, og jeg gjemte meg på badet.
Raya venter på oss, og Louis har ingen anelse.
Her skal vi bo de neste dagene. I dette strandhuset.
Bare gå inn.
Overraskelse!
-Vi lurte deg! -Hei.
Hva? Du store! Hva i helsike...?!
-Jeg hadde ingen anelse! -Bra.
Å se Louis gå inn og bli fullstendig overasket-
-og glad for å se Raya, gjorde veldig godt.
Jeg skalv inne på badet. Jeg var så nervøs.
Jeg forsto at vi hadde lykkes da han kom inn og jeg så ansiktet hans.
Dette er så bra!
Det var uten tvil den beste overraskelsen jeg har fått.
Jeg hadde ingen anelse om at hun kom. Jeg var helt sjokkert.
Etter å ha vært urolig hele dagen og lurt på om vi ville klare det,-
-var det så herlig endelig å holde ham.
Det var topp å være sammen på Bali. Jeg savnet Louis,-
-så det var fantastisk å få reise sammen med ham igjen en stund.
Det var på tide å ta farvel med JC.-
-og Raya skulle bli med oss som passasjer til Australia.
AUSTRALIAS VESTKYST 28 DAGER IGJEN
-Herlig. Så fint. -Velkommen til Australia!
Det var blå himmel og blått vann. Helt himmelsk.
Vi fløy til det mest kjente landemerket i Australia: Uluru.
Det var denne røde klippen som stakk opp midt i ødemarken.
JP ble advart mot en flyforbudssone da vi nærmet oss Alice Springs.
De ville vite om han så hvor det var.
- N210EU. -Jeg lytter.
Kjenner du til det begrensende området R215-
- vest for Alice Springs?
Det bekrefter jeg. Jeg ser R215 på kartet. Jeg skal unngå det.
Han så i kartene og svarte:
"Jeg vet hvor det er flyforbud og skal unngå området."
-Hva er den mest brukte emojien? -Smilefjeset. Jeg skal se på min.
Sikkert langfingeren.
Det er veldig vanskelig å flørte uten en iPhone.
-Jeg husker da du ikke hadde en. -Ja, da vi møttes.
Derfor tok det tid før vi ble sammen, for jeg kunne ikke flørte.
Du bare "hei", og jeg bare "hei".
Fy...! Beklager.
Jeg fløy inn i det sperrede området.
-Gi deg. -Jeg kommer til å havne i vansker.
Plutselig ble jeg overrasket over å se at iPaden min ble helt rød.
Det var en advarsel om at jeg var inne i et sperret område.
Jeg så ned og fikk se-
-det helt runde området som flygelederen advarte meg mot.
Det er et alvorlig regelbrudd og noe av det verste man kan gjøre.
Jeg tok min bråeste unnamanøver og svingte kraftig mot høyre.
Louis og Raya dreit nok på seg baki.
Jeg tror ikke at det flyet noen gang før har svingt så kraftig.
Det var et alvorlig lovbrudd, og vi var urolige for følgene.
Ville vi bli pågrepet?
Vi visste ikke hvordan det foregår i Australia, men det var alvorlig.
Jeg blir kanskje pågrepet.
Å fly inn i et sperret område ved et uhell kan stoppe hele turen.
De kan beslaglegge flyet og pågripe meg. Det kan ta slutt der.
Man må virkelig unngå sånne områder.
-Er det noe militært? -Ja, jeg tror det.
Vi bestemte oss for å finne ut hva området var etter landingen.
Det kan være hva som helst.
Man vet ikke hva det er, så det kan være ingenting eller noe viktig.
Men vi sjekket da vi landet, og det var veldig alvorlig.
De to områdene med strengest flyforbud i verden er "Område 51"-
-og dette området som vi fløy inn i.
Det er et anlegg som Australia deler med USA for å oppdage raketter-
-og kjernefysisk aktivitet i Nord-Korea og sånne steder.
Det var et alvorlig regelbrudd.
Det eneste jeg kan håpe på, er at unnamanøveren min-
-gjør at det ordner seg.
Det er et regelbrudd som kan føre til fengsel.
Heldigvis ventet det ikke noen for å pågripe oss på flyplassen.
Det gikk visst bra.
Vi lå veldig langt etter planen, så vi ble ikke lenge i Australia.
Vi dro fort videre mot New Zealand.
I Sydney begynte det å bli anspent mellom meg og JP igjen,-
-så det var bra at vi skulle lande i hjemlandet hans og roe oss ned.
Helt sprøtt. Huset mitt er jo der.
Det var et stort øyeblikk å lande i New Zealand.
Dette er Jetstar 20103 fra Sydney.
Når får vi se filmen? Dere flyr vel jorden rundt?
Jeg sendte posisjonen min via et Jetstar A320-fly.
Fyren spurte:
"Er dere de sprø karene som flyr jorden rundt i et Cessna?"
Jeg svarte: "Ja, vi er de sprø karene."
Litt av en samling.
Hyggelig å se deg.
-Hei, Louis. Hvordan går det? -Bra.
Vi ville lære mer om maoriene, urinnvånerne på New Zealand.
JP var sammen med familien, mens jeg traff Serena.
Hun fortalte meg om arven sin som maori.
Jeg heter Serena. Jeg er både maori og av amerikansk urbefolkning.
Maoristammene mine er Nga Puhi og Ngati Porou.
For mange år siden, da New Zealand ble kolonisert,-
-fikk ikke maoribarna lov til å snakke maorispråket.
De ble slått hvis de snakket maori. Språket var nær ved å forsvinne da.
Så innså folk at dette var New Zealands urkultur.
Det forandret seg, så nå står mye på engelsk med maori under.
Nasjonalsangen er både på engelsk og maori.
Det gjør at jeg blir mer stolt over å være maori enn jeg ellers ville.
Det var fint å se hvordan maorikulturen blir hyllet her,-
-for i så mange koloniserte land er urinnvånernes kultur utslettet.
Det som gjør New Zealand interessant og fint, er-
-at de har funnet en sunn måte for å omfavne kulturen her.
Maorikulturen utgjør en stor del av landets identitet.
Det var på tide å krysse Stillehavet.
Dessverre hadde Raya dratt hjem og JP nettopp forlatt familien sin.
Så følelsene var ganske såre da.
Uenigheter om produsenten er kommet tilbake.
Det siste vi trengte på veien til Kiribati-øya midt på havet,-
-og midt i de opphetede diskusjonene, var at noe gikk galt.
-Hva har skjedd? -Drivstoffpumpa er ødelagt.
-Kan den brukes i det hele tatt? -Nei.
Nei. Jeg fikk luft fra tanken i ansiktet idet den gikk i stykker.
Vi kan ikke bruke den. Det kommer bare luft ut når jeg gjør sånn.
Greit.
Vi har 150 liter...
I beste fall har vi 300 liter.
Delt på 51. Vi har 5,9 timers flytid i hovedtankene.
I denne takten slipper vi opp for drivstoff-
-32...48 kilometer fra målet.
Dette er et av de verste stedene det kan skje på, hva?
Det aller verste. Vi kan ikke snu. Nærmeste øy ligger tre timer unna.
Hovedtankene sitter i vingene. Når de er tomme,-
-bruker vi reservetankene bak i flykroppen.
Det må være trykk i drivstofftanken for å kunne overføre drivstoffet.
Det er trykket som presser drivstoffet fram til motoren.
Man er i vansker hvis det ikke blir pumpet fram drivstoff.
Man må reparere pumpen veldig fort, ellers stopper motoren.
-Det satt ikke i det hele tatt. -Feil blandingsforhold.
Ja, vi har for lite herder i limet.
Fy...! Jeg brakk den. Jeg setter ei slangeklemme her.
Så surrer jeg et tau gjennom slangeklemma.
Slangeklemma holder tauet fast nederst. Jeg skal vise deg det.
Dra ned klemma. Jeg har tauet. Dra den helt ned.
Ta tauet igjen. Alt sammen.
Greit.
Så hardt som mulig. Vi får se hvordan pumpingen går nå.
Vi bygger visst opp trykk.
Jeg er ganske sikker på at vi har trykk.
Den er i gang.
Det fungerer. Det vil løse seg hvis vi får fram alt drivstoffet.
Pumpa var reparert, men ikke anspentheten.
Jeg visste før reisen at jeg og JP var forskjellige,-
-med veldig ulikt syn på livet og ulike måter å takle ting på.
Alt det der toppet seg med hvordan vi to håndterte-
-den som skapte problemer for laget.
Personen fortsatte å begå feil som fikk veldig alvorlige følger.
Jeg uttrykte frustrasjonen min overfor Louis, og han var enig.
Men han fortsatte hele tiden å gi denne produsenten nye sjanser.
Det er fengslende at du fremdeles støtter henne.
Jeg støtter henne ikke. Jeg vil ha en vennlig tone til vi...
Hvorfor det?
Det virket som om han ikke så at hun forårsaket mye stress for meg,-
-og at det svekket sikkerheten vår.
Jeg prøvde å finne en balanse med å nyte turen,-
-sørge for vi hadde det morsomt og få så mye som mulig ut av eventyret,-
-men samtidig forsikre JP om at jeg hørte på ham og tok ham på alvor.
Jeg respekterte det han sa. Han kan mye mer.
Jeg tror at vennskapet vårt ble varig skadet i Sydney.
Jeg vil nok aldri respektere deg helt igjen.
Det var måten du sa det om at jeg måtte løse det og ikke bli sint.
Hun slapp bare unna med det.
Hvis vi hadde brukt familien din, og de hadde herpet det helt...
Jeg sa at jobben hennes er så enkel at min 19 år gamle søster klarer den.
Du satte henne foran meg.
Det var tydelig at flere måneder-
-med press og denne dårlige produsenten hadde bygd seg opp,-
-og det eksploderte på det punktet.
Jeg tror at stakkarene på Kiribus ble forvirret.
For da vi gikk ut av flyet, og før noen av dem rakk å si noe...
Det ventet folk fra myndighetene der, men ingen fikk sagt noe som helst.
For vi brølte til hverandre.
Jeg har kompromisset og tatt gale valg på grunn av henne.
Det er respektløst mot meg at du tar det på den og behandler henne sånn.
Vi tar dette etter turen, for dette ødelegger turen.
Da vi tok av fra Kiribati, ble vi igjen minnet på klimaets virkning.
Øya kan bli utslettet, og noen landsbyer er alt borte.
-Ja da! -Hawaii!
Jeg hadde gledet meg til Hawaii, for jeg kunne godt bodd der.
Det er himmelen på jorden. Det er utrolig vakkert.
Jeg traff Leana-Alla, som fortalte om betydningen av "aloha".
Kulturen på Hawaii handler om ordet "aloha".
Betydningen av aloha er "ansiktet og åndedrettet som gir liv".
De som vokser opp her, lærer å si aloha til alle og være glad i alle.
Øya vår utstråler kjærlighet.
Du er en del av familien min hvis jeg sier "aloha" til deg.
Å se hvor tradisjonelt folk på Hawaii lever,-
-fikk meg til å tenke på i hvor liten grad vi lever i harmoni med planeten.
Jeg syns at det er noe vi bør overta fra Hawaiis kultur.
SEKS DAGER IGJEN
Hele turen har vært styrt av denne fristen vi la opp før vi dro.
Den store festen i Kern Valley idet vi lander.
Vi visste datoen vi måtte være der og tenkte på det på hver stopp.
Det ble alltid beregnet ut fra denne datoen.
På denne strekningen trengte vi mye mer drivstoff.
Vi måtte endre hele flyet innvendig. Vi måtte ta ut alle baksetene.
Det var ganske brutale forberedelser og så masse papirarbeid.
Vi ventet å få svar på søknaden på to-tre dager,-
-men ingenting skjedde. Så gikk det to dager til.
Jeg begynte å bli veldig urolig, for vi var nødt til å rekke fram.
Spenningen stiger før siste etappe.
Én etappe igjen, og så blir man hindret. Det er demoraliserende.
Dagene går, men jeg får ikke noe svar fra Luftfartstilsynet.
Hundrevis av mennesker venter på oss i California.
Mange kommer fra rundt i hele verden for å være med.
Vi var kommet så nær, men det virket ikke som om det skulle gå.
Vi hadde én dag på oss til å nå tilstelningen. Det så ikke bra ut.
Vi skal vente til i morgen på den mirakuløse muligheten for-
-at alle papirene blir ordnet.
Vi har egentlig ikke alle de dokumentene vi burde hatt-
-på grunn av en hendelseskjede.
Vi kan ikke dra hvis de ikke er klare i morgen kveld.
I morgen får vi nok vite hva som foregår.
Om vi kan avslutte turen jorden rundt på den måten vi har tenkt.
ÉN DAG IGJEN
Tidlig i dag morges, rundt sju,-
-ble jeg vekket av at JP snakket med inspektøren-
-som har godkjent drivstofftanken på flyet.
Og alt er løst.
Jeg husker at jeg ropte.
Louis lå og sov, og han våknet og var helt forvirret.
Jeg så på ham og sa: "Vi har fått godkjent det."
Han spratt opp. Jeg har aldri sett noe hoppe opp av senga sånn.
Her står hun. Baloo er klar. Hun venter på sitt livs flyging.
Det var ingen tvil om at den siste strekningen var den farligste.
Det er en enorm tur for et énmotorsfly.
Et Cessna 310 slapp opp for drivstoff på veien til Hilo.
Det er 3862 kilometer uten noe sted å lande.
Så vi trengte ekstratankene og godkjente dokumenter for å fly.
Vi var så gira, men jeg ble stilt overfor min største frykt.
Vi fylte flyet helt opp. Vi tok ut alle setene.
Det er store mengder drivstoff inni cockpiten.
Det er fare for damp, og gnister kan da føre til-
-den største eksplosjonen man får oppleve i livet.
Jeg fyller den store.
Jeg tenkte på denne starten på hele turen.
Vi overlever ikke hvis noe går galt.
De må avlyse alle landinger og tømme luftrommet for oss.
Vi tar av med mer enn den startvekten flyet er sertifisert for.
Vi er tyngre enn flyet er konstruert for å være, og det gjør det farlig.
Flyet sliter for å ta av. Vi trenger mye mer rullebane.
-Er du klar, gutt? -Ja.
Bare fly flyet. Du klarer dette, JP. Du har aldri gjort noe annet.
Flyet stiger veldig sakte.
Det er farlig når man skal over terreng, bygninger og trær.
Vi var også en flygende bombe, for flyet var fullt av drivstoff.
Nå gjelder det.
Jeg burde bæsjet. Jeg tuller.
Alt avhang av dette. Det var nå eller aldri.
-Nå gjør vi det. -Kjør.
Det var full gass ut på rullebanen.
Man starter med et for tungt fly i en tilstand det ikke er bygd for.
Man er i praksis en prøveflyger.
110 km/t.
Et fly må opp i en viss fart for å kunne ta av.
130 km/t.
Nå har man lastet det med masse ekstra drivstoff,-
-og da bruker man mye mer tid på å ta av og stige.
Man må være mye mer presis når man tar av.
150 km/t.
Farten økte og økte. Vi vet hvordan flyet oppfører seg, og vi var tunge.
Jeg var mest urolig for dekkene.
Det at et dekk eksploderer er det verste som kan skje akkurat da.
Hun vil fly, så vi lar henne fly. Jeg vil holde henne fint og lavt.
Vi svevde rett over rullebanen en stund og økte sakte farten.
Greit. Hun er fri.
195 km/t. Det er sprøtt.
Da vi var oppe fra rullebanen, innså at vi hadde klart det-
-og at vi var oppe i trygg høyde, og JP var kvitt det siste stresset,-
-så var det som om vi fikk kontakt igjen og gjorde dette sammen.
Det var et kameratskap.
Vi er ute på den siste strekningen, og all anspentheten slapp.
Vi følte liksom: "Dette er siste etappe."
Jeg følte så mye glede og spenning.
Louis og jeg var så gira. Vi var på vei.
Noen timer tidligere hadde vi ikke visst om det kom til å gå.
Gutt? Vi er på vei mot California, for...!
-Det er sprøtt. -Det er den gylne timen.
Sola er på vei ned, og vi er 3000 meter over Stillehavet.
Vi er så langt fra land.
Det er 3192 kilometer til vi skal lande i California.
12 timer.
Det meste av den tiden er å fly i natta.
For en tid siden hadde jeg aldri fløyet over hav.
Nå fløy jeg den lengste havkryssingen av alle.
Jeg var så lettet over at starten gikk bra.
Men det ble overskygget av uvisshet når det gjaldt natta og langturen.
Den første fasen med totalt mørke er virkelig ubehagelig,-
-for man er helt overlatt til den motoren.
Det er umulig å nødlande på vannet hvis man ikke kan se det.
Det er en sikker død.
San Francisco, San Francisco. N210EU.
I løpet av den etappen tenkte jeg mye tilbake på hele turen-
-og alle utfordringene vi hadde stått overfor.
Jeg følte meg mer sårbar da enn før på turen, for vi hadde nådd så langt.
Det ville vært så fælt hvis vi ikke hadde klart det.
Etter hvert som jeg brukte drivstoff, forandret det tyngdepunktet.
Det påvirket autopiloten,-
-og den begynte å vibrere. Det ble stadig verre.
Oi, så snålt.
Se hvordan vi stiger.
-Det er vel ganske aggressivt? -Ja, det kan rive i stykker flyet.
Så det måtte flys manuelt.
På lange etapper vil man alltid fly på autopiloten.
Autopiloten er en mye bedre flyger enn man selv er.
Man må fly manuelt hvis den svikter.
Det er vanskelig å gjøre over flere timer på lange etapper.
Man må ikke sove,-
-for havet ligger under en.
Det gikk fra en lang flytur til en umulig, slitsom og vanskelig flytur.
Jeg mistet muligheten til å hvile.
Det ble et Iron Man-løp som krevde alt av meg.
Jeg så lysene.
-Jeg ser lys! -Jeg ser det også!
Man går fra total isolasjon-
-til å se på et ørlite, glitrende lys... Det er så knøttlite.
Det er vanskelig å beskrive hvor lite det lyset var.
Vi har fløyet jorden rundt, gutt!
Så kult. Det er så kult.
-Dette føles bare ikke virkelig. -Nei. Vi har fløyet jorden rundt.
INNFLYGING KERN VALLEY SISTE DAG
Det har vært en fantastisk ferd.
Man ser endringer i landskapet når man flyr jorden rundt i et småfly.
Det får man egentlig ikke se med noe annet transportmiddel.
Man får ikke den samme følelse i et rutefly.
Man sitter i en trykkabin, kan dra ned gardinet og lene seg tilbake.
For oss var det en naken... Man er ett med naturen.
For vi fløy lavt uten trykkabin og så terrenget mens vi fløy forbi.
Vi hoppet mellom landene, fra sted til sted,-
-og traff fantastiske mennesker.
Det malte opp et vakkert bilde av veven av kulturer på planeten vår.
Vi er alle knyttet sammen på en så fantastisk måte.
Å kunne se og fortelle om det,-
-midt oppi det eventyret jeg deler med min venn JP,-
-på tur i det knøttlille flyet,-
-gjorde dette til det klart beste eventyret i hele mitt liv.
Herregud.
Det var en uvirkelig følelse. Det føltes ikke virkelig.
Det var som om vi drømte at vi hadde fløyet jorden rundt.
Bare tre måneder tidligere tok vi av, og vi hadde eventyret foran oss.
Så kom vil tilbake, og alle vennene våre skulle ta imot oss-
-og gratulere JP, som hadde fløyet denne lange turen.
Det var bare overveldende.
Jeg følte at jeg hadde oppnådd noe på en helt annen måte enn før.
Det var helt utrolig å få leve ut drømmen min.
Å få dele det med så mange og dele det endrede perspektivet mitt.
Det var en ren feiring av at vi hadde klart det.
Det må være en av de største bragdene i livet mitt.
Jeg kan ikke få sagt hvor lettet jeg var da gutta landet i California.
Jeg hadde hatt en klump i magen i måneder.
Jeg våknet hver morgen og ventet på at Louis skulle tekste meg.
Det var tidenes beste følelse å holde ham i armene mine.
Å fly jorden rundt og oppnå en tilsynelatende umulig drøm-
-er en helt fantastisk, givende følelse.
Jeg er stolt av de to. Særlig JP.
Alle var så glade for å se oss.
Jeg ville bare gripe tak i noen og si:
"Fatter du at dette flyet har fløyet hele jorden rundt på tre måneder?"
Det var første gang i mitt liv at jeg virkelig var stolt av meg selv.
Jeg lærte at vi mennesker er mer sammenkoblet enn hva vi tror.
Trass i alle konfliktene vi ser i mediene,-
-er vi vanlige mennesker som lever og er glade i familie og venner-
-og takler de problemene livet gir.
Vi har ikke tid til å krige mot hverandre-
-eller hate hverandre pga. forskjellig tro eller livsstil.
I dag har vi all slags teknologi-
-til å komme over alle fjell der ute og komme overalt på planeten.
Vi blir ikke hemmet av fysiske grenser.
Det som begrenser oss, er den ene kulturens syn på den andre.
Og om den anser en gruppe som er annerledes som en trussel.
Selv om noen har en annen bakgrunn,-
-snakker et annet språk eller har en annen hudfarge,-
-så betyr det ikke de er onde eller må bli ansett som fiender.
Hvis man tar seg tid til å bli kjent med dem,-
-så innser man snart at man har mer felles med dem enn man egentlig tror.
Hvis man treffer forskjellige typer mennesker med ulike religioner-
-og trosretninger for å forstå dem, så går det på vilje til å forstå-
-og respektere hverandres meninger eller livsstil.
Vi deler alle den samme biosfæren og samme luft og vann.
Hva har gjort at vi er blitt så splittet?
Vi har alltid vært globale. Vært ett.
Forskjellige historier og miljøer har skapt forskjellige verdier-
-og til slutt disse forskjellene mellom mennesker.
Jeg sier til folk som føler at de ikke kan hjelpe til med det,-
-at de må trå til. Det ble det som forandret meg.
Selv om det er én av 100 000, så er det én.
Hvis 100 000 andre hjelper én, så hjelper vi alle.
-Vi har hatt vanskelige stunder. -Helt klart.
Hvis jeg har ønsket meg noe med denne turen og denne filmen,-
-så er det at folk kan se og sette pris på hvordan verden er.
Ikke bare planeten, men menneskene på den. Anerkjenne det vakre i alle.
Jeg vil gjerne at mennesker skal bli kvitt-
-diskriminering og hat og bare være glade i hverandre.
-Selv om det høres helt hippie ut. -Jeg er så stolt av Louis og JP.
Ikke bare for å fullføre turen, men fordi de forteller folks historier-
-og viser alle hvor vakker verden er.
Vi mennesker er skapt for å bry oss om hverandre.
Vi må tillate oss selv å utforske den siden av oss.
Bo og spis sammen med menneskene. Hør historiene deres.
Vi har alltid vært sammen om dette.
-Vi har alltid vært sammen om dette. -Vi har alltid vært sammen om dette.
Vi har alltid vært sammen om dette.
Vi prøvde å fly jorden rundt i et énmotorsfly, og vi klarte det.
Vi ville treffe folk og se om vi er så splittet som mediene viser.
Det er vi ikke.
Det fine er at vi ikke må fly jorden rundt for å finne enhet.
Du kan skape det der du er. Du må bare lytte og være glad i andre.
Hvis vi alle er det, så blir vi ikke kjent som generasjonen-
-som skapte fysiske og sosiale grenser,-
-men den som hyllet forskjeller og gikk over grensene.
En hel generasjon som virkelig lever hinsides alle grenser.
Tekst: Tor Hundstad www.sdimedia.com
\h