Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
20.25 HARTOVA REZIDENCE
- Hej. - Co je?
Hledal jsem vás po celém domě.
Jen tak lenošíme.
Jdu dolů, mám práci. Co je, šampione?
Domácí úkol máš hotový?
- Ne. - Koukni na mě.
Lžeš.
Dodělej ho. Nehraj si se mnou.
Zo, plácni dvakrát.
A ty bum.
Bum! Hlavičku.
Dej mi pusu.
- Proč tak koukáš? - Miluju tě.
- Dej mi pusu. - Dobře.
- Miluju tě. - Heaven, hotovo?
Ano, většinou.
Zatím všichni ahoj.
- Pa! - Pa!
Pa, tati.
Táta se bude mít dobře.
HEZKÉ SVÁTKY PŘEJÍ HARTOVI
NEJLEPŠÍ TÁTA
Šup tam s ledem. Ochutnat.
Jo.
Hej.
Páni!
Velikán. Legenda.
Inspirace.
Můj člověk.
Moc hezký.
Páni!
Děkuju vám.
Děkuju!
Moc si toho vážím. Už dost.
Sedněte si.
Vážím si toho. Děkuju.
Zdravím.
Ahoj.
Říkám ahoj. Poprvé se k divákům chovám tak důvěrně.
Takže řeknu ahoj a čekám stejnou odpověď.
Tak znova. Ahoj. Máte se dobře?
Výborně. To je ono.
Tak je to správně.
Tak to má být.
Vykládal jsem vtipy na nejrůznějších místech.
Na stadionech, v arénách, divadlech.
Tohle je to pravé, v pohodlí vlastního domova. Děkuju.
Děkuju.
Abych se vrátil na začátek.
Vysvětlím vám, proč jsme u mě doma.
Má to svůj důvod.
Už se necítím v pohodě jinde
než ve svém domě.
Jsem k vám brutálně upřímný. Necítím se v pohodě jinde
než u sebe doma.
Z mnoha důvodů.
Probereme je. Kousneme do toho kyselého jablka.
Důvod číslo jedna, COVID.
COVID.
Jak jste na tom teď? Na jaké úrovni paniky?
Vysoko? Uprostřed? Nízko? Kde? Buďte upřímní, svěřte se.
Vysoko? Uprostřed? Nízko? Docela vysoko? Trochu?
Novinka. Já ho měl!
Správně, měl jsem COVID.
Nakazil jsem se COVIDEM-19.
Měl jsem ho ze začátku, kdy to ještě nebyl trend.
Měl jsem ho já a Tom Hanks, jen my dva.
Musel jsem to tajit,
protože Tom Hanks je mnohem větší hvězda než já,
takže po mně by nikdo ani neštěk.
On je Forrest Gump, nemůžete ho porazit. Ani náhodou.
Forresta Gumpa nemůžu porazit.
Být to někdo menší, hned bych to vypustil do éteru.
Třeba David Hasselhoff. K čertu s ním.
Ten nikoho nezajímá.
Bum! Je to venku.
„Kevin Hart ho má taky. Zachraňte Kevina Harta. #TheVID.“
Víte, proč mu říkám VID?
Protože je to nejblíž AIDS. Zní to stejně nebezpečně.
VID. „Chytils VID? Ty vole!“
„Mám VID.“ „Ty máš VID? A sakra!“
„Modlím se za tebe. Chytils VID.“
Nevěděl jsem, že ho mám.
Fakt ne. Neměl jsem žádné příznaky.
Žádnou horečku, bolest hlavy, těla, nic.
Moje žena ztratila chuť a čich.
Řekla: „Zlato, asi jsem to chytla. Dáme se otestovat.“
Já na to: „Je to tvůj problém, ne náš.
To ty máš problém. Proč se mám dát testovat já?
Chuť i čich mám v pořádku. Tak proč se mám dát testovat?“
Doktor přišel k nám domů a otestoval nás.
Řekl: „Oba jste pozitivní.“ Já na to: „Blbost.
Ani náhodou nejsem pozitivní.“
Hned jsem se dvakrát dotkl nosu.
„Zvládl bych tohle?
Kdybych měl VID, udělal bych to dvakrát za sebou?“
Když máte VID, netrefíte nos, to ví každý.
On: „Pane Harte, mluvím vážně. Jste pozitivní.“
Doma to okamžitě vyvolalo pozdvižení.
Šli jsme si se ženou po krku.
„Kdo sakra ten VID zatáhl domů?
Kdo to byl?“
A ty pocity vůči přátelům toho druhého.
„Byla to ta tvá kámoška Pam, co bez ní nedáš ránu.
Bosonohá mrcha.
Ty její špinavý nohy. Zavlekla ten VID k nám domů.
Byla to Pam.
Roznesla nám VID po domě.
Okamžitě vyčisti koberce.“
Doktor mě uklidňoval: „Klid, Kevine.
To přejde. Za deset až čtrnáct dní. Klid.
Klídek. Dejte si trochu čaje.“
To mi ten doktor řekl do očí.
„Dejte si trochu čaje.“
Děláte si srandu?
„Mám VID, doktore!
To mi jako pomůže čaj?
Kde mám ventilátor?“ povídám. „Kde je?
Mám dostat ventilátor. To ví každej.
Když máte VID, dostanete ventilátor. Je to na internetu.“
„Uzdravíte se, pane Harte. Budete v pohodě.“
Když mi řekl tohle, moje panika se zmenšila.
Nezapomeňte, že na začátku jsem šílel.
Panebože.
V první chvíli
jsem nevěděl, co dělat.
Dotankoval jsem všechna auta.
Musíte mít možnost ujet.
Lidi se začnou měnit v zombie.
Obestřel mě děs.
Skoupil jsem tolik vody a toaleťáku, co jen šlo.
Stejně furt nevím, proč se skupoval toaleťák.
Co je na něm tak zvláštního?
To mi nikdo neřekl.
Dostanete z VIDu průjem? Kvůli tomu? Co…
Skoupili jsme všechen toaletní papír.
A všechny těstoviny!
Rouška mě doháněla k šílenství.
Nejdřív jsem nevěděl, jakou koupit.
Měl jsem tu běžnou. Kámoš povídá: „Hele,
ta není správná, tou VID projde.
Ta tě před VIDem neochrání.“
„Sakra!
To jako vážně?“ „Vážně. Musíš mít N95.“
„A do prdele.“
Šel jsem na internet a koupil všechny N95, co jsem viděl.
Stály mě 20 000 dolarů.
Den nato vidím venku chlapa s mrňavým košíčkem na ksichtě.
Ani to nebyl…
S ramínkem od podprsenky. Co to je? To není N95.
To je podprda áčko. Co se to sakra stalo?
Za tu dvacet táců neutratil. Ani náhodou.
Dal jsem se napálit.
Žena mi na rovinu řekla: „Víš co, zlato?
Leze ti to na mozek. Musíš vypadnout z domu.
Musíš vypadnout.“
Povídám: „Venku pro mě nic není.
Nic. Nemám důvod chodit ven z domu.
Ani náhodou.
Co je venku, mě nezajímá.
Venku jsou lidi. Nemám je rád.“ Řekl jsem to.
A je to venku. Už nemám rád lidi.
Vyhráli jste. Porazili jste mě.
Prostě jste vyhráli.
Víte jak?
Protože se vám povedlo podělat nejlepší práci na světě.
V jednu chvíli byla sláva nejvyhledávanější
a nejlepší práce na světě.
Chtěli jste z ní aspoň kousek,
chtěli jste ji trochu okusit.
Já ji měl na té nejvyšší úrovni,
a pak jste mě doběhli. Pěkně jste mě ojebali.
Tahle generace mě ojebala.
Všechno se musí zkompromitovat.
V týhle generaci musí být všechno na videu.
Když to není na videu, nestalo se to.
Takhle ta generace žije.
To bylo to nejhorší, co jste mohli v roce 1986 černochovi udělat,
pokud jste byli polda nebo federál.
Říct mu, že ho máte na záznamu.
Komu federálové řekli: „Máme tě na záznamu.
Půjdeš sedět,“ ten měl nahnáno: „Cože? Koho? Mě?
Na záznamu?“
Rozbrečel se.
„Maj mě na záznamu.“
„Všichni půjdete sedět. Máme vás na záznamu.“
Řekne kámošům: „Přiznejte se, Calvine, Marcusi, Terrenci.
Dostali nás. Tebe taky, Anthony.
Maj nás na záznamu. Je jasný, že nás zavřou.
Půjdeme do basy.
Jsme na záznamu.“
Federálům stačilo říct: „Máme tě na záznamu.“
Nic děsivějšího nebylo.
Vy si ani neuvědomujete, že jste federálové… zadarmo.
Ani nedostanete zaplaceno. Prostě zadarmo.
Jen celý den donášíte na lidi.
Jste jen banda práskačů. Nechutný.
Nechutný.
Jel jsem do McDonald's… Tohle je pravda.
Jedu do McDonald's.
Do McDrive.
Chci Big Mac Meal, už jsem ho dlouho neměl.
Hrozně se na něj těším.
Nemůžu se dočkat, až ho dostanu.
Konečně ho mám. Jsem nadšený. Zajedu na parkoviště.
S chutí se do něj pustím.
Likviduju ho. Mám ho všude po obličeji.
Jsem v sedmým nebi.
Otočím se vlevo, ťuká na mě nějaká ženská.
Říká: „Mám vás.“
Znervózním: „Co to sakra děláte, dámo?“
Povídá: „Dostala jsem vás.“
„Co sakra myslíte tím, že jste mě dostala? Co dělám?“
Jsem tak nervózní, že ten burger upustím.
Popadnu mobil, jdu na Twitter a jeho prostřednictvím se omluvím.
Řekl jsem: „Omlouvám se.“
Omluvil jsem se, protože o dva dny dřív jsem oznámil,
že budu jíst výhradně vegansky.
To video poškozovalo vše, za čím jsem v tu chvíli stál.
Musel jsem se omluvit veganské komunitě.
Stal jsem se spojencem,
sponzorem. Zúčastnil jsem se protestu, dělal, co se dalo.
Stál jsem po boku krav, fotil. Bylo toho hodně.
Nelíbí se mi, čím jste mě donutili se stát.
Nelíbí se mi to. Už se necítím v pohodě.
Vy jste to změnili.
Do háje!
Změnili jste to.
Obyčejní lidé se celebritám dlouho zdáli divní.
„Ty paka se někdy chovaj divně.
Magořej.“ Tak jsme se na lidi dívali.
Vy jste to prohodili. Teď jsme divní my.
Koukáte na nás jako: „Co to s ním sakra je?“ Ti divní jsme my.
Nevím, jak se na veřejnosti chovat: „Proč tak zíráš?
Co se děje?“
Asi každý zná: „Vyndej ruce z kapes.“
„Co se děje, vole? No tak.“
„Co máš za lubem? Chceš mě sežrat? No tak, chlape.“
„Co to sakra meleš? Ty nikoho nezajímáš.“
„Kecy. Koukni, jak na mě ten chlap brejlí.
Poznám, že mě někdo má za oběd, když to vidím. Chtějí mě sežrat.“
Nesmyslně obviňuju všechny kolem.
Přicházím o rozum.
Vyšiluju.
Donutili jste mě žít stylem úspěšnýho drogovýho dealera.
Řeknu vám pravdu. Byly doby, kdy jste museli
do naha, když jste se mnou chtěli mluvit doma.
Vlízt do bazénu.
Abych věděl, že nemáte odposlech. „Pro koho děláš?
E!? People? Pro koho, sakra?“
„Přišel jsem si pro příběh pro bulvár.“ „Nevěřím ti, tati.“
„Jsem tvůj otec.“ „Sklapni!“
„S tým to mluvíš, tati?“ „Vlez do bazénu.
Dokončíme ten hovor ve dvou metrech.
Změna. V metru dvaceti. Nevidím. Jdi do metru dvaceti.“
Takhle na tom jsem.
Sem jsem se dostal.
Žena říká to samé: „Zlato, stárneš.
Vztekáš se, jsi popudlivý. Musíš vyrazit ven a sebrat se.
Být jako dřív. Takhle žít nemůžeš.“
Rozhodl jsem se zase vystupovat. Řekl jsem: „Máš pravdu, zlato.
Musím zase začít se stand-up komikou.“ Tak se zase najdu.
Budu jako dřív.
Řekl jsem přátelům, že zase začnu se stand-upem.
Oni na to: „Budeš zas mluvit o ženě a dětech?“
Já na to: „O čem jiným?“
Nic jinýho nemám.
Všechny holky mě po tom sex videu nechaly.
Všechny, co jsem měl, odešly.
Do jedný. „Kam jdeš, Lorraine, Gladys, Pearl?
Kam jdeš?“
Jsou to starší jména jako ty holky, co jsem tenkrát měl.
„Vrať se, Ethel. No tak.
Tohle mi nedělej.
Magnus, no tak, prosím.
Prosím, nedělej to.
Loretto, nemůžeš odejít. No tak.“
Co jiného mám?
Musím.
Mluvit o mých dětech je nutnost.
Jsou součástí mého každodenního života.
Nevím, o čem jiném mluvit
než o tom, co denně zažívám.
Moje děti jsou se mnou každý den.
Dva puberťáci, jedno tříleté a mimino, co se brzy narodí.
Každým dnem.
Chystám se hodit koule do koše. Už žádný děti nechci.
Zahodím koule, jen co se to dítě narodí.
Obě je vezmu a hodím na střechu.
Můžete mi políbit prdel,
jestli podle vás tyhle koule zplodí další dítě, slibuju.
Kdo řekne, že mám další dítě, bude lhář.
Po tomhle půjdou koule do koše.
S dcerou jsme si bližší než kdy jindy.
Moje dcera šílí po klucích.
Šílí po nich.
Musím dělat, že se mi to líbí.
Nelíbí. Musím dělat, že jo.
Líbí se mi, že v mých speciálech
vidíte, jak moje děti rostou.
Vidíte jejich vývoj.
Stárnou, člověče.
Dcera mi řekla, že se jí ve škole líbí nějaký Matt.
„Tati, líbí se mi kluk jménem Matt. Bože. Je tak hezkej.
Umí mě rozesmát. Chci ho.“
„Co to sakra znamená?
Co to znamená?
,Chci ho.‘ Co tím chceš říct, holčičko?“
„Mám mu to říct?“ „Ano, jestli to tak cítíš.“
Šla do školy, řekla mu to, přišla domů a říká:
„Panebože, tati. Hádej co?
Mattovi se taky líbím. Jsme pár.“
„To ti přeju, zlato. Jsem moc rád.
Potěš mě a udrž to v dětských mezích.“
„Dobře, tati.“
Dva dny na to přijde domů a povídá:
„Mat se mi už nelíbí, tati. Teď se mi líbí Rob.
Je hezčí, umí mě víc rozesmát. Toho doopravdy chci.“
„To se stává. Myslíš, že se ti někdo líbí,
potkáš někoho jiného a dojde ti, že se ti celou dobu líbil on.
To je život.
Udělej to. Jdi dál. Buď k tomu druhému upřímná.“
„Dobře. Mám tě ráda.“
„Udrž to v dětských mezích.“
Týden na to: „Rob se mi už nelíbí, tati.
Teď se mi líbí Tim.“
Okamžitě mě napadlo:
„Moje dcera je děvka. Tohle dělaj děvky.
To dělaj děvky.“
Něco takovýho přímo před mýma očima.
Hned jsem zavolal jedný, kterou jsem znal z dřívějška.
Ptal jsem se, jestli to u ní bylo stejný.
Tři kluci jeden za druhým. Řekla, že stejný.
„Pak jen vím, že jsem si v koupelně nípala uhry.“ Co se děje?
To moje malá dělat nebude, musím ji zachránit.
Musím ty kluky vidět.
Šel jsem do školy, abych viděl, jak vypadají.
Viděl jsem je.
Nejdřív Matta. Budu upřímný.
Okouzlující klučík, osobnost z jiného světa.
Vidím, proč se jí Matt líbí. Vidím to. Chápu to.
Okouzlující chlapeček. Chápu.
Je svůj, je zábavný.
Vidím, proč se ti líbí Matt. Chápu to.
Pak vešel Rob.
Na Matta jsem se už nepodíval. Pustil jsem ho z hlavy.
Kdo je sakra Matt? Rob byl jiný kafe.
Silná osobnost.
Měl šmrnc a energie na rozdávání.
Při řeči hodně používal ruce.
Na tom klukovi něco je.
Chápu, že se jí Matt už nelíbí.
Pak přišel Tim. Kožený kalhoty,
koloboty.
To sebevědomí, když na střední nosíte kožený kalhoty!
Černej kluk v kožeňákách.
Jedinej černej kluk,
co nosil kožený kalhoty, byl Lenny Kravitz.
Těžkej frajer.
Lenny to prý dělal už v útlým věku.
Tim ve svých kolobotách jen proklouzl místností.
Kristepane.
Cigarety v podpaží. Říkám: „Ty kouříš?“
On na to: „To je jen image,“ když mě míjel.
Do háje.
Dnešní děcka jsou jiný.
Můj syn a dcera jsou každý úplně jiný.
Musím se tomu smát. Vždycky byli takoví.
Vždycky byli naprosto rozdílní.
Syn je… Říká se tomu… Jak se tomu dnes říká?
Jak se dnes říká dětem, když jsou…
Blb. To je ono. Už to mám. Blb.
Bojuje se školou.
Vím, že řeknete: „Neříkej o svém děcku, že je blb.“ Proč ne? Je moje.
Má být po kom.
Nestojím tu jako nějaký chytrák. Taky jsem byl tupý jak tágo.
Zatím mi to vycházelo.
Být blb je v mé domácnosti to pravé.
Je to ten pravý způsob.
Pak mě naštvalo, že mi pořád volají ze školy,
aby mi připomněli synovy problémy se vzděláním.
„Pane Harte, neudělal další test.“
„Pane Harte, zhoršuje se.“
„Nechcete probrat synův prospěch?“
„Pořád se zhoršuje.“ Odsekl jsem, ať už mi nevolají.
„Už mi kvůli jeho známkám nevolejte.
Volejte jemu. Je to jeho problém, ne můj.
Pokud vím, já do školy chodil. Prošel jsem. Jsem úspěšný.
Znova tam chodit nebudu. On musí tou třídou prolézt, ne já.
Volejte jemu.“
Na soukromých školách je něco divnýho.
Abych byl upřímný, moc jim nefandím.
Vůbec nejsem jejich fanda.
Ano, mé děti do nich chodí. To neznamená, že jim fandím.
Mám pocit, že chrání děti před realitou.
Chrání vás.
Chrání vás před realitou.
Soukromý školy…
vychovávaj sraby. Tak to cítím. Je to venku.
Řekl jsem to. Neodvolám to. Tak to cítím.
Soukromý školy vychovávaj sraby.
Jsem ve svý komfortní zóně, můžu říkat, co chci.
Řeknu všechno, jak to cítím.
Viděli jste někdy, jak chlap, co chodil do soukromý školy, dostal pěstí?
Okamžitě hledá učitele.
Prostě… Bude omílat pět z těch…
„Já nevím. Proč?“
Hledá někoho, kdo by mu řekl proč. „Já nevím. Proč? Co?
Potřebujeme arbitráž. Kdy to bude?“
Státní školy, to je jiná.
Na státních školách nemáte na výběr. Musíte dospět.
Nic jinýho vám nezbývá.
Je to kýbl sraček, do kterýho vás hoděj.
Prostě vás do něj hoděj. Nikdo vás nepřipraví na to, co přijde.
Na státní škole jsem poprvé viděl bělocha.
Nevěděl jsem, co to je.
Byl tam jedinej. „Co to sakra je? Kristepane.“
Myslel jsem, že je ze Star Wars. „To je stormtrooper.
Tamhle je stormtrooper.“
Jen běloch, co šel po chodbě.
Dělal jsem zvuky…
„To je stormtrooper. Ne?“
„Ne, to je běloch.“
„To jsem nevěděl. Nikdo mi neřekl, co to je.“
Státní školy vás hodí do kýblu sraček.
Je tam všechno.
Bílí, černí, Mexičani, Číňani, Portorikánci.
Tlustí, hubení, homo i heterosexuálové.
Špinaví, čistí. Je tam všechno.
Prostě vás tam strčí. Musíte si poradit.
Děcka jsou vyděšený.
Běží za učitelem: „Bojím se. Pomoc.“
Učitel na to: „Já taky, vole.
Prošel stejným detektorem kovu. Myslíš, že se nebojím?
Drž se zády ke skříňce, oči na stopkách.“
„Cože?“
„Dej do plastový láhve slzný plyn.
Chrstni to na něj. To bych udělal já.“ „Chrstnout?“
Nezdá se mi, že soukromá škola mých dětí respektuje celebritu mé úrovně.
Nezdá. Fakt ne.
Vážně. Přísahám, mám v plánu… Budu zcela upřímný.
Jsem u sebe doma. Nebudu se držet zpátky.
Nerespektujou celebritu mé úrovně.
Jsem velmi skromný člověk.
Možná se to po té větě nezdá, ale jsem. Jsem velmi skromný.
Co je jasné, není třeba říkat. Víte, kdo jsem. Vím, že to víte.
Nenuťte mě říkat, kdo jsem.
Dohnali mě k tomu, říct, kdo jsem.
Vysadil jsem děti u školy a učitelé obklopili můj vůz.
„Pane Harte, chtěli bychom si s vámi promluvit.
Blíží se velký trh.
Pořádáme ho ve škole jednou ročně.
Rádi bychom,
abyste byl letos na trhu uvaděčem.“
Dal jsem jí hafo času, aby řekla: „To je fór.“
Neřekla.
Povídám: „Děláte si srandu?“
„Ne, je to náš největší trh.
Rádi bychom, abyste byl uvaděčem.
Na letošním trhu byste byl úžasný uvaděč.“
Než budu pokračovat, chci, aby bylo jasno.
Pěkně popořadě. Nemám nic proti uvaděčům.
Jasný? Nechci po tomhle fóru vyjít z domu
a najít vás tam s nápisy „Pryč s Kevinem Hartem,
protože nerespektuje uvaděče.“
„Pryč s ním, protože nerespektuje uvaděče.“
Uvaděči jsou úžasní lidé.
Je to potřebná práce. Chápu to.
Sám jsem zažil úžasná přivítání.
Jednou ve Walmartu jsem zažil tak fantastické uvítání…
Ani nevím, odkud přišel. Najednou byl přede mnou.
Vešel jsem. Řekl: „Vítejte ve Walmartu.
Jdete si něco koupit?“ Já na to: „Co je ti po tom?
Odkud ses tu vzal?“
„Radši si něco kupte. Snižujeme ceny.“
A odkráčel měsíční chůzí.
Řekl jsem: „Co to sakra bylo?
Co se tu právě stalo?“ Byl jsem tím uvítáním tak unešený,
že jsem si nejen něco koupil,
ale mohl jsem si ukroutit krk, jak jsem ho cestou ven hledal.
Chtěl jsem, aby viděl, co mám. „Hej, pojď sem, člověče!
Pojď sem. Chci ti ukázat, co mám.“
Přišel a já otevřel tašku.
Povídá: „Pořídil jste si dobrý věci.“
Vzal zvýrazňovač, projel účtenku čtečkou, aby bylo vidět, že nekradu,
a řekl: „Přijďte se na mě zas podívat.“
Já na to: „Budeš tady?“
On: „Kdo jiný?“ A zmizel zas měsíční chůzí.
Řekl jsem: „Co to sakra je?
To je jedno z nejlepších uvítání, které jsem viděl.
Určitě se za tebou zas vrátím.“
Nepohrdám uvaděči. Jen říkám, že jsem touhle cestou jít nemusel.
Obešel jsem to, když jsem šel za úspěchem.
Nechtějte po mně, abych byl uvaděčem.
Tou dobou byl můj film kasovní trhák.
Byl jsem na bocích autobusů.
Nechtějte, abych byl uvaděčem.
Na školu chodí děti i jiných rodičů.
Jsou to bývalí herci a herečky, které jste o to mohli požádat.
Alfonso čili Carlton z Fresh Prince?
To je váš uvaděč. Ten pravý.
To před vchodem chcete. To je váš uvaděč.
Terry Crews. Jeho děti tam chodí.
To je váš uvaděč. Ať rozvlní svý hrudní svaly.
„Vítejte na trhu, kdo chce lístek?“
To je kombinace. Rodiče by šíleli.
„To je škola.
Chci lístky. Koupím jich tolik, co můžu.“
Rodiče by byli unešení. Tihle uvaděči jsou úžasní.
Moje žena řekla to, co obvykle:
„Kevine, uklidni se.
Seber se. Stárneš, jsi popudlivější,
tak ať se to nepodepíše na dětech.“
Na dětech to stopy nenechá. Vím to.
Díky té pandemii s nimi můžu trávit spoustu času.
Hodně času. Poprvé jsem si uvědomil,
že mé děti jsou trochu zhýčkané.
Ale ne záměrně, jen shodou okolností.
Mám hodné děti. Jsou skvělé. Musím být upřímný.
Mám velké štěstí. Mé děti jsou skvělé.
Ale vzhledem k okolnostem trochu zhýčkané.
Například od narození létají soukromým letadlem a nežádaly o to.
Narodily se do toho.
Jenom cestují se mnou.
Poprvé cestovaly beze mě během této pandemie s mojí ex.
Vrátily se s mámou do Filadelfie navštívit babičku.
Volaly mi z letiště.
Mysleli byste, že jsou v Bagdádu.
V životě jsem neviděl…
tak šílenou paniku.
Volaly mi z letiště: „Tati!“
„Co se děje?“
Dcera říká: „Berou mi krémy a zubní pastu.
Co mám dělat?“
„Nutí mě projít kovovým…“
Mobil jí sebral syn: „Co se to děje, tati?
Nenechají mě vzít si tašky.
Prý si nesmím vzít svý batohy, kladky a tašky.
Musím dát svoje hry dolů. Jak je mám hrát, tati?“
Oběma jsem řekl: „Klid. Přestaňte!
Oba.
Tomu se říká ochrana.
Zabezpečení dopravy, jasný?
Tomu se říká život s vaší matkou.
Chápete? To je ten rozdíl.
Je to propad. To je v pořádku.
Věci se mění.
To je dobrý.
Oba budete v pohodě.“
Některé věci jsem přehlédl, protože jsem o nich moc nepřemýšlel.
Když jdu s dětmi do zábavního parku, zmákneme ho celý.
Celý park za takových 30, 40 minut.
Jak? Zavolám předem a přidělí mi doprovod.
Přijdu do parku a doprovod nás dovede
na začátek fronty u každé jízdy. Tak to dělám léta.
„Nezapomeňte,“ říkám dětem, „že je to zasloužené. Není to zadarmo.
Není to samozřejmost.
Váš otec tvrdě makal, aby mohl na začátek fronty.
Má to svá pravidla. Fronta se nepředbíhá jen tak.
Pravidlo číslo jedna: Když předbíháme,
nenavazujeme s nikým oční kontakt.
Slyšíte?
Zíráte přímo před sebe,
nekoukáte vlevo vpravo, dokud nebudeme v čele řady.
Lidi budou remcat. Budou říkat spoustu ošklivých věcí
o mně a o vás.
Prostě je ignorujte.
Víte proč? Za chvíli budem v autě a pojedem domů.
Už je nikdy neuvidíme.
A kde budou oni? Pořád v tý blbý frontě.
Pořád budou stát ve frontě.
Tak to prostě je.“
Děti to zpracovaly, pochopily to.
Takhle jsme to dělali léta.
Pak mi volaly ze zábavního parku.
Byly se svými bratranci a volaly přes FaceTime.
Já jim přes něj odpovídal. Byly zesláblé.
Podvyživené. Nejedly celé hodiny.
V koutku úst měly ten bílý hnus.
Sotva stály na nohou.
„Tati!
Jsme už hodiny ve frontě, na ničem jsme se nesvezli.
Dostali jsme rychlý lístek, co vůbec není rychlý.
Můžeš někomu zavolat? Něco udělat?“
Ptám se: „S kým tam jste?“
„S bratranci.“
„Je tam vaše matka?“ „Ano.“
„Dejte mi ji k telefonu.“
Dali jí mobil. Říká: „Ahoj, co je?“ „Ahoj.
Šach mat, mrcho.“ Zavěsil jsem.
Byl jsem rychlý.
S fóry o své ex jsem ještě neskončil,
abyste věděli.
Ty vtipy mě budou něco stát.
Nejspíš auťák Tesla nebo tak.
Něco se stane. Je to prostě dobrej fór.
Mám dva dobrý fóry, který nemůžu zahodit.
Dlouho jsem o nich přemýšlel.
Musím je říkat. Za ty následky stojí.
Po tomhle jí pošlu pár esemesek a uvidím, jak se cítí.
Moje žena říká pořád totéž: „Kevine, stárneš.
Vztekáš se, jsi popudlivý.“
Řeknu vám, že opravdu stárnu. Teď je mi 41.
Jasně.
Ten čas letí.
Nedávno mi bylo 22.
Člověk si neuvědomí, jak to rychle ubíhá.
Ty moje komediální speciály
jsou časová osa mého života.
Je to skoro 16 let komedie.
Šestnáct let komedie, to je šílený.
Čtyřicet jedna.
Co se stalo?
Ve 40 se všechno změní.
Slýcháte o tom, ale nevěříte tomu.
Jsem tu, abych vám řekl, že se to fakt změní.
Největší změna po 40 jsou pro mě
pokleslý koule. Jsou delší.
Mám dlouhý koule. Neprosil jsem se o to.
Prostě se to stalo. Nevím jak. Bylo to v kuchyni.
Ohnu se a žena říká: „Proč máš v zadní kapse kostky?“
„Žádný kostky tam nemám.“
Sáhnu si na zadní kapsu. „Proboha, to jsou mý koule.
Jak se mi dostaly do zadní kapsy? Co se mi to stalo?
Jak dlouho jsem spal?
Kdo mi je natáhl, když jsem spal?“
Zásadní pro mě je, jak jsem v tomto věku spokojený.
Jsem v pohodě.
Vážně. Jsem v pohodě. Nemusím toho moc dělat.
Jsem rád doma.
Vlastně jsem ten dům postavil.
Spolu se ženou, chtěli jsme tu bydlet.
Chtěli jsme v tomhle domě bydlet.
Vysněný dům si stavíme, abychom v něm žili, ne ho opouštěli.
Ženský maj problém sedět doma.
Je to pro ně strašně těžký.
Sedět doma.
To je úkol pro ženy.
Oblíbená věta ženy je: „Pojďme něco podniknout.“
„A co?“ „Něco.“
„Co tím myslíš?“ „Něco.“
Pár chlapů…
Pár chlapů se zaraduje. „Jo!“
„Něco, já nevím. Něco.“
Víte, co je největší problém mé ženy? Dohání svou minulost.
Snaží se dělat to, co dělala zamlada.
Dámy, mám pro vás osobní vzkaz. Zestárnout nevadí.
Není na tom nic špatného.
Vůbec nic.
Přestaňte bojovat se stářím.
Na stárnutí je krásné, že se ohlédnete a uvědomíte si,
že všechny ty blbosti, co jste zamlada dělaly, jsou za vámi.
To je skvělý.
Přestaňte před tím utíkat.
Přestaňte to dělat. Je to pryč.
Je to sakra pryč.
Tuhle řekla: „Měli bychom si vyrazit.
Odvázat se.“
Já na to: „To rozhodně ne.
Proč bych to dělal? Ne.
Bolí to. Teď to strašně bolí.“
Když si dám panáka, uvízne mi v hrudi na tři až pět minut.
Levá strana zkolabuje, začnu se třást a tak.
Musím prdět nebo kadit. Nevím, jedno z toho. Něco se děje.
Dělám blbý ksichty.
Popsal jsem to detailně svý ženě.
Víte, co odpověděla?
„Ty se se mnou nikdy nechceš bavit.“
Já na to: „Hele, právě jsem ti popsal mrtvici.
To je mrtvice.
Normální mrtvice. Kolabuju.“
„Nechceš se se mnou bavit.
Nikdy nechceš nic podniknout.“
Víte, po 40 vám na lecčems přestane záležet.
Mně je to fakt jedno.
Žena si chce vyrazit, já ne. „Tak jdi. Mně je to fuk.
Mluvím vážně. Je mi fuk, co děláš.“
Neříkám to škodolibě nebo naštvaně. Vážně je mi to fuk. Běž.
„Bav se. Běž!“
Neumíte se na to vykašlat, dámy, to je váš problém.
Kdybyste to uměly jako chlapi,
bože, na světě by bylo líp.
Byl by lepším místem. Ale vy na to kašlat neumíte.
Pořád něco hledáte, protože…
Nemůžete jinak. Nezvládáte to. Neumíte si to představit.
Řeknu vám, v čem je váš problém, poslouchejte pozorně.
Tohle dohání ženy k šílenství.
Vytáčí vás, když muž nereaguje tak,
jak byste podle vás reagovaly vy.
Řeknu to znova.
Dámy, vytáčí vás, když muž nereaguje tak,
jak byste podle vás reagovaly vy.
Proto se pořád snažíte vzbudit zájem.
Protože vás by to zajímalo.
Jo.
- „Takže se zajímat máte i vy.“ - Jo.
Proto se snažíte vzbudit zájem.
Moje žena to dělá pořád.
Chce jít ven. „Jen běž.“
Nemůže jít jen tak. „Tak jo, zlato, já jdu.“
„Bezva.“
„Jdu s holkama.“
„Jasně.“
„Dnes večer se asi odvážeme.“
„Klidně.“
„Nevím, kdy se vrátíme.“
„Stejně budu spát, v pohodě.“
Snaží se vzbudit zájem. Žádnej není!
„Běž!“ Těším se, až odejdeš, abych mohl jíst chipsy z pupku.
Je mi to fuk.
„Běž!“
Tohle nedokážou.
Proto chtějí totéž od mužů.
Nechápete to. Především
nečekejte, že budeme tak bystří a brilantní jako vy.
Chci vám říct, že když si muž po 40 vyrazí,
nemá žádný plán.
Žádný program. Žádný rozvrh.
Přestaňte klást otázky, protože nemáme odpovědi.
Jasně, některé nejistoty vznikají kvůli mužům
a tomu, co dělali v minulosti. Doznávám vinu,
ale po 40 to vyšumí.
Zmizí to. Nezajímá nás to. Je nám to fuk.
Přestaňte hledat, co není.
Řekl jsem jí… Jednou jsem řekl, že jdu ven.
„Zlato, jdu ven.“ „Kam jdeš?“
„Ještě nevím.“
„S kým jdeš?“
„Nevím, s tím, kdo přijde.“
„Co budete dělat?“
„To se snažím teď vymyslet. Nevím, co budem dělat.“
„Budete jíst?“
„Doufám, mám hlad. Ještě jsem nejedl.“
„V kolik se vrátíš?“ „Až skončíme.
Co to sakra znamená?
To mě známkuješ? Co je to? Neznám odpovědi!
Plácám se v tom. Přestaň se vyptávat.“
Tohle prostě nedávám.
Míra nejistoty je někdy tak vysoká,
že vám to za to nestojí, dámy.
Jednou jsme se začali hádat.
Vypukla hádka.
Ze dvou důvodů. Zaprvé, dala mi zásadní otázku.
Musel jsem říct, že nevím.
Další tajemství. Když muž řekne: „Jdeme ven,“
sejdeme se ve skutečnosti na parkovišti a snažíme se vymyslet, co podnikneme.
Vlastně máme sami další schůzi.
„Jaký je plán?“ „Ten máš ty.“ „Ne, já myslel, že ho máš ty.“
„Nikdo nemá plán? Tak já jdu. Nebudu se tu dohadovat.“
Šel jsem domů do postele. Vrátil jsem se brzy.
„Jsi tu brzy, protožes byl s děvkou.“
„Ne, nebyl!
Byl jsem na parkovišti u hobby marketu a 45 minut
žvanil o ničem, proto jsem přijel domů.“
Nesnáším hádky.
Jsem ve věku, kdy se nehádám, ale odejdu.
To je můj nový tah.
„Hádej se sama. Přijdu pak.
Přijdu pak.
Až se vrátím, budeš snad už vyčerpaná.“
Tohle teď dělám.
Ráno jsme se pohádali a já odjel. V 7.00.
Volala mi do auta.
Povídá: „Nejspíš si ho teď dáváš vyhulit.“
V sedm ráno?
Která šlapka je tak ambiciózní, že je venku v sedm ráno
a hulí ptáky?
S kým si myslíš, že teď jsem? Kristepane!
S nějakou odvázanou huličkou v sedm ráno, toho se bojíš?
Co to čteš?
Na jakým blogu bylo, že se máš bát nějaký huličky v sedm ráno?
„Hlídejte si své muže, dámy!
Protože v sedm ráno je na lovu hulička!
Díky, holka.“
„Viděla jsem to…
Na svý bezpečnostní kameře.
Hledá venku, co vyhulit.
Přišla…
Viděla jsem na bezpečnostní kameře, jak hledá kuřbu.
Je tam venku a hledá, koho vyhulit.“
Co musím řešit, je neskutečný.
Pochybnosti mé ženy se zmenšily, když si přečetla můj chat.
Dámy, jestli je tu s vámi muž, kterému je přes 40,
projděte si jeho mobil, ať víte, o čem chatuje.
Do toho!
Přes 40? Měla byste to udělat.
Pod 40?
Nedoporučuju, je to risk.
To si zahráváte.
Čtyřicet a víc? Do toho, čtěte!
V životě nebudete číst nesouvislejší a zmatenější konverzaci.
Všechny mé skupinové rozhovory začínají stejně.
A sice skvěle.
„Hele!“
„Vidíte ten Rihannin zadek?“
„Sakra.“
„Do prdele!“
„Kurva!“
„Já ho viděl.“
Proletí náhodná otázka.
„Co můžu dát na pánev místo másla, když mi dojde?“
„Cože?“
„Nemám máslo, vole.
Čím ho nahradím?“
„Jak může dojít máslo?“
„Nevím, ale je pryč.“
Přiletí další sdělení.
„Já máslo nemůžu. Zhoršuje mi dnu.“
„Dnu?“
„Kdy dostaneš dnu?“ „Já dnu měl.“
„Nevěděl jsem, že máš dnu.“
„Všem jsem vám říkal, že mám dnu.“
Přiletí další reakce.
„Co je sakra dna?“
Objeví se fotka z lékařského webu.
Popis dny a co působí.
„Sakra, tohle máš?“
Pak se chat na pět dní odmlčí.
Nikdo ani nemukne.
Od 40 výš chat prostě chcípne.
Nikdo ho neukončí.
Šestý den navážou tam, kde skončili.
„Co ještě způsobuje dna?“
Můj kámoš Joey si neví rady se smajlíky.
Tehdy žena myslela, že na mě něco má.
Joey je ten starší, ten s tou dnou.
Furt si ho dobíráme.
„Dnou prolezlý pako.“
Jen ho škádlíme.
Při chatu vyšiloval.
„Už mě ty vaše srandičky nebaví.
Vadí vám, že dodržuju životosprávu.
Uzdravuju se.
Právě si jdu koupit pár těchhle.“
Dal tam pět lilků v řadě.
Pak tam dal…
Smajlíka s jazykem a cáknutím.
Říkám: „O čem to sakra mluvíš, Joey?
Co tím chceš říct?
Právě jsi řekl, že vrazíš pět penisů do ksichtu…
a vyhulíš je. Tohle jsi řekl.“
„Ne, neřekl!“
„Ano, řekl.“
„Pět lilků, jazyk, cákanec.
Řekls, že je vrazíš do obličeje
a vyhulíš je, tos právě řekl.
Pako Joey.
Čím jste starší, tím jste přímější a upřímnější.
Já a moje žena jsme v našem vztahu velmi přímí a upřímní.
Velmi upřímní.
Velmi.
Tuhle mi žena řekla:
„Zlato, tvůj sex už není, co býval.“
Přímo do očí!
Není to děs?
Jsme v mém domě, tak můžu být upřímný, jak chci.
Přímo do očí.
Řekla, že můj sex upadá.
Víte, co jsem odpověděl?
„To se stává.“ To jsem řekl.
„To se stává.“
Kašlu na to.
Je mi 41, nemám čas šoustat celej den.
Jsem unavený.
Nevěřím, že můžete sladit úspěch a dobrý sex.
Je to venku. Takhle to cítím.
Takhle to cítím. Neodvolám to. Řekl jsem to.
Nevěřím, že můžete být úspěšný a zároveň dobrý v sexu.
Řekl jsem: „Vyber si. Tenhle život, nebo dobrý sex?
Obojí nejde.
Obojí ti nedám. Vyber si jedno.“
Když jsem byl třída v sexu, byl jsem na dně.
Šoustal jsem za odvoz, když jsem měl dobrýho ptáka.
Za žetony do autobusu.
Měl jsem chůze po krk. Potřeboval jsem chytnout dobrej sex,
dostat se někomu do auta.
Ve Filadelfii byla zima.
Nevíte, jak jsem žil. Tak mě nesuďte.
Ale když jste ženatí, musíte dělat kompromisy.
Vyjít napůl vstříc.
Řekl jsem: „Myslíš, že se mám zlepšit v sexu?
Vyber datum.
Vyber datum.“
Ten den ode mě můžeš vyžadovat kvalitní sex.
Vyber datum, a ten den ti musím poskytnout dobrej sex.
Vybrala osmýho každýho měsíce.
„Dobře.
Radši se připoutej.
Takovej sex jsi ještě nezažila.
Ušoustám tě k smrti. Přesně to udělám.“
Bavíte se a laškujete do konce týdne.
Pak začnete být nervózní.
Kámošům to neuniklo. „Je ti dobře?“
„Ne, není. Za pět dní musím šoustat.“
Osmýho ji musím ošukat.
Piju ananasový džus, jím celer…
Nevím, co se to se mnou děje.
Potím se. „Sakra, šoustačka za tři dny!“
Odpočítávání.
Cítil jsem se, jako by se blížilo finále NBA.
Ledoval jsem si nohy, nevěděl, co se děje.
Osmýho jsem odvedl dobrou práci.
Poskytl jsem dávku dobrýho sexu.
Díky za potlesk, vážím si toho.
Smutný, že jste cítili potřebu zatleskat, ale já to beru.
„Díkybohu, Kevine. Prokrista!“
To mám za upřímnost.
Osmýho jsem poskytl dobrý sex.
Jak je u ženských zvykem, devátýho
to zkoušela znova.
Na tom jsme se nedohodli.
Řekl jsem jedno datum.
Jiný den nemusí sex stát za nic.
Neočekáváte dvakrát totéž.
V půl devátý, když už jsem byl v posteli, přišla, nalitá jak dělo.
Bylo pozdě.
Zkoušela mě vzbudit. „Vstávej.
Chci trochu sexu.
Trochu víc sexu jako osmýho.“
Tohle řekla.
„Chci ten sex z osmýho.“
Odsekl jsem: „Slez ze mě, dej ty ruce pryč.
Přijít takhle pozdě a budit mě.
Budíš psa.“
Čím jste starší, tím se o zvířata staráte víc než o co jiného.
„Pes poslední dva týdny špatně spí,
a ty přijdeš s takovým kraválem?
Jsem naštvanej, jsem hrozně naštvanej.“
Šli jsme se psem spát dolů.
Do pokoje pro hosty. „Nezůstanu s tebou
a tvým sobectvím,
protože chceš zase ten sex z osmýho.
Právě jsi ztratila měsíc, a máš to.“
Vyřadil jsem příštího osmýho ze smlouvy.
Upřímně, víte, co mě rozesměje?
Když slyším jiný lidi mluvit o sexu.
To mi stačí.
Lidi, co mluví o sexu, jsou k popukání.
A nejsrandovnější z nich jsou mí synovci.
Je jim 21 a 22.
Je to nejlegračnější věc, co kdy uslyšíte.
Je to psina, jenže oni ty informace nenabízejí,
musíte je z nich dostat.
Musíte nastražit past, jestli se do ní chytí.
Do mý se chytí pokaždý.
Vejdu dovnitř, rozpálený.
„Vy ještě nešoustáte.“
Pokaždý na to skočí.
„Kdo nešoustá?“
Pokaždý. „Kdo nešoustá?
Vím, že nemyslíš mě. Neříkáš, že nešoustám.
Já šoustám!
Vím, že nemyslíš mě.
Pokračuj, strýčku.“
„Nešoustáš, pako.
Vím, že vy mladý nešoustáte.“
„Já jo, strýčku.“
„Řekni mi, co děláš.“ „Ne, to ti neřeknu.
Kdybych ti to řekl, dáš to do své show.“
„O tobě mluvit nebudu, mlč.
Proč bych o tobě mluvil ve svý show?
Mám fóry, nepotřebuju tě.
Co děláš? Řekni mi nejsprostší věc, cos udělal.“
„Nebudeš mě odsuzovat?“ „Nebudu.
Za co bych tě měl odsuzovat?“
„Dobře.
Nejsprostší bylo…
Šel jsem do kina s jednou holkou.
Chtěla, abych koupil velký kbelík s popcornem.
Koupil jsem ho, sedl si, ona do dna udělala díru,
řekla, ať jí prostrčím ptáka, a leštila mi tágo.“
Povídám: „No a co?“
Naběhl jsem si, musel jsem dělat, že vím, co to je.
„Leštička.“
„To dobře znám.“
„Leštička.“
Že stárnete, poznáte podle nesprávných otázek.
„Proč velkej? K čemu plýtvat popcornem?
Malej by taky stačil.
Rozdíl je 12 nebo 14 dolarů, ne? Tak proč?
Nevešel se ti pták do díry?
Z toho skoro kouká infekce.
Takhle chytnete VID. Dostanete VID.
Když děláte tohle, dostanete VID.
O to člověk nestojí.“
Utíkal jsem domů a řekl ženě:
„Tomu nebudeš věřit.
Terrence mi řekl, že se navzájem vyhoněj.“
Ona: „Oni to ještě dělaj?“
Povídám: „Co to má sakra znamenat?
Kdo jsi?“
Už ani nechci víc vědět. Nic neříkej.
Moje děti by to radši dělat neměly. To vím jistě.
Jestli je přitom nachytám, klepne mě.
Ale dětí se nemůžete jen tak zeptat. Zase musíte…
Nastražit past, jestli se do ní chytí.
Jsme doma a pochutnáváme si na večeři.
Nadhodím k ženě: „Měli bychom jít do kina.
Mohla bys mi leštit tágo.“
Dívám se přímo na dceru.
Zírám přímo na ni.
Ani se nehnula. S ledovým klidem jedla dál.
Nikdy jsem jako otec nebyl pyšnější. Díky, Bože.
Díkybohu neví, o čem je řeč.
Děkuju, Bože.
Otočím se a syn říká: „Jo, a…“
Řekl: „Jo!“
„Radši vezmi ten velký, tati.
Když bude moc malý, chytneš VID!
Zase. Jinak bys ho měl dvakrát.
Nechceš dostat VID dvakrát za sebou, tati.“
Má žena zvítězila, donutila mě vzít ji na rande.
Vzal jsem ji na párty.
Neprozrazuju jména, ale tenhle fór nedává smysl, pokud…
ho neprozradím.
Šel jsem na párty k Seinfeldovi.
Nejlepší jídlo, co jsem kdy měl.
Bylo úžasný.
Na konci párty vyšel Seinfeld ven.
Řekl: „Nikam nechoďte.
Čeká vás lahůdka. Dnes večer…
budeme mít pizzu z pece.“
Všichni začali šílet.
„Cože? Panebože! Pizza z pece?“
„Cože?“
Jedna dáma se ptala: „Kolik druhů sýra, Jerry?“
Jerry: „Sedm různých druhů.
Sedm různých druhů.“
Lidi začali šílet.
Mimochodem, všichni byli bílí. Byli to samí běloši.
Začali skandovat: „PUP!“
Co sakra je „PUP“?
„PUP!“
Co sakra je „PUP“?
Jedna běloška se naklonila
a říká: „To je pizza upečená v peci.“
Já na to: „A sakra.
Sakra.
Jo, chápu.“
Seinfeld poslal ven pár Italů oblečených jako pizza.
Začali roznášet pizzu a žvanit italsky…
Italsky neumím.
Teď mi při vyprávění toho vtipu došlo,
že se chovám rasisticky. Omlouvám se.
Lidi jedli pizzu a rozplývali se.
„Panebože, Jerry. Vynikající sýry. “
„Vynikající sýry.“
Přinesli mi pizzu. Ochutnal jsem.
Bylo to neuvěřitelný.
Lepší pizzu jsem nejedl.
Fakt nejlepší pizza v životě.
Byl na ní nějaký salát, který jsem neznal.
Řekl jsem ženě: „Je na ní nějaký salát.
Počkej, až ochutnáš.“
Ta běloška se zase naklonila a říká: „To je rukola.“
„Cože?“
„To je rukola.“
„Aha.“
Znovu jsem si kousl. Chytlo mě to. „PUP.
PUP…“
Úžasný večer.
Úžasný večer od začátku až do konce.
V autě jsem byl naštvaný.
Víte proč?
Protože jsem chtěl to, co Seinfeld.
Ten úžasný moment.
Seinfeld byl známý jako ten s pizzou z cihlové pece.
Kromě své slávy byl známý i něčím jiným.
To jsem chtěl.
Co mě fakt naštvalo,
bylo, že Seinfeldův i můj dům stavěli titíž lidé.
Mně tu možnost mít doma cihlovou pec na pizzu
nikdy nenabídli.
Rasismus nejtěžšího kalibru.
Bylo to rasistický.
Hned ráno jsem volal dodavatelům.
Začal jsem zostra: „Vy rasistický parchanti!
To, že jste Seinfeldovi nabídli cihlovou pec na pizzu,
a mně se o tom ani nezmínili, ukazuje, jaký jste rasisti.
Radši to napravte, nebo to pro vás bude horší.“
A zavěsil jsem.
Zavolali zpátky: „O čem to mluvíte?“
„Však vy víte. Black lives matter.“
Zase jsem zavěsil.
Už ten den byli u mě doma.
S plánem, jak by má pec na pizzu vypadala.
Do týdne
jsem měl za domem cihlovou pec na pizzu.
A zase jsem chtěl to, co měl Seinfeld.
Pozval jsem všechny přátele
a uspořádal párty jako Seinfeld.
Všichni dojedli.
Na konci večeře jsem šel ven jako Seinfeld.
„Dobrá.
Nikam nechoďte,
protože mám pro vás lahůdku.
Budeme mít pizzu z cihlové pece.“
Místností se rozlehlo mumlání.
„O čem to sakra mluví? Já žádnou cihlovou pizzu nechci.“
Všichni na mé párty byli černí. Samí černoši.
„Radši ji objednej u Domina. Tohle jíst nebudu.“
Povídám: „Vím, na co myslíte.
Kolik druhů sýra?
Sedm různých druhů.“
Zase reptání. „Mám na laktózu alergii. Nebudu ty sýry jíst.“
„Každej ví, že tolik sýra se dává jen na makarony.
To jíst nebudu. Co má za problém?“
Řekl jsem: „Vstaňte a pojďte ven,
protože tam ta cihlová pec je.“
Další remcání: „Venku je zima. Nikam nejdu.“
Černí mají odpověď na všechno.
„To neudělám. Ven nejdu.“
Já: „No tak, všichni, říkejte se mnou:
,PUP…‘“
Vzadu si stoupl kámoš Jamal:
„Jestli máš venku PUP, já jdu.“
Na'im řekl: „Co sakra je PUP?“
Jamal: „Má tam nějakou pěkně udělanou prcinu. Já jdu.“
Já: „Ne, Jamale. Žádná pěkně udělaná prcina tam není.“
„Ale je. PUP znamená tohle.“
„Neznamená.“ „Ale jo. Byli jsme spolu
v Atlantě a jedna děvka řekla:
,Chcete ukázat PUP?‘ ,Co je to?‘
A ona řekla:,Pěkně udělaná prcina.‘
A začali jsme jí strkat prachy.
Jednodolarovky nemám, ale chci to vidět znova.“
Všichni odešli.
Moje chvíle nikdy nepřišla.
Nebyla mi dopřána.
Chápete, o to jsem stál.
Být známý něčím jiným než tím, co dělám.
Aby mě znali jako Kevina Harta,
toho s tou pizzou z pece, a ta chvíle byla pryč.
Musel jsem najít nové hobby.
A hledal jsem ho usilovně.
Chvilku jsem jezdil na kole.
Ujel jsem míle.
Ale nechal jsem toho, protože
se mi nelíbilo, jak v tom dresu vypadal můj pták.
Vypadal jako klitoris. To se mi nelíbilo.
Tohle a prověšený koule byla špatná kombinace.
Prostě to nevypadalo dobře.
Když stavíte u světel, musíte dát nohy z pedálů.
Musel jsem vybafnout: „Co je?“
Auta zpomalovala.
„Proč zpomaluješ? Vypadni! Nečum!“
Jedna dáma zpomalila. V sedm ráno.
Řekl jsem: „Zmizte. Vím, co chcete.
Denní šlapko. Padejte odtud.
Tady žádný ptáky nenajdete, dámo. Vypadněte.
Odprejskněte.“
Začal jsem boxovat.
Box se stal mým koníčkem.
Začal jsem s ním,
protože jsem se mohl den ze dne zlepšovat.
Každý den můžu být lepší.
Je to já versus já.
Našel jsem si trenéra.
Ten chlap měl pod opaskem úžasný talent.
Boxeři Golden Glove,
juniorští olympionici… Je spousta šampionů lehké váhy.
Řekl jsem: „Vím, že teď nepracujete, ale za trénink dobře zaplatím.“
On: „Můžu z vás udělat nejlepšího boxera všech dob.“
Já na to: „To je příliš.
To nechci. Stačí mi být dobrý.“
On na to: „Platí.“ Stal se mým koučem.
Upřímně říkám, že byl zatraceně dobrý.
Udělal ze mě borce.
Říkal mi věci, které jsem nečekal.
Srovnával mě s bijci, co jsem neznal, ale i to byla poklona.
Prý jsem mu připomínal boxera jménem Lefty Lou Earl.
Říkal: „Víte, kdo to je, Kevine?“ Já: „Nevím.“
On: „Přinesu vám kazetu.
Máte přehrávač?“
„Nemám.“
Rozesmál mě, když jsem řekl, že nemám.
Mohl se…
Jako bych byl z jiné doby.
„Nemáte přehrávač kazet. Neuvěřitelný.“
„Vy ještě máte přehrávač kazet?“
Prý viděl málo lepších úderů než ten můj.
„Váš úder mi připomíná blesk vystřelující z vašich ramen.
Blesk vystřelující z ramen.
Přemýšlel jste o zápasech?“ „Ne.“
„A o sparingu?“ „Nepřemýšlel, ale budu.“
„To mi stačí. Zítra ráno v šest. Zařídím to.
Musíte sám vidět, jak jste dobrý.“
V šest ráno přijdu do tělocvičny.
Je tam chlápek mé výšky a postavy.
Kouč má mou helmu, chránič, náústek
a všechno mi to dá. Začne mi po tváři a helmě roztírat vazelínu.
Povídám: „K čemu to je?“ On: „Aby údery sklouzly.“
„Nikdy jsme o tom… Fajn.
Nemluvili jsme o tom, ale dobře.
Pokud je to k tomu, pak to asi tak funguje.“
Dopatlal vazelínu a opustil ring.
Říkám: „Moment. Ještě jeho.“
On: „To je dobrý. Nepotřebuje to.“
„Dobře.“
Je to divný, ale dobrá.
Já se přizpůsobím.
Řekl: „Dáme si tři tříminutová kola.
Nikdo nikoho nezraní.
Užijte si to. V pohodě.“
Zakřičel: „Buď na něj hodnej.“
Myslel sem, že je to na mě. Muselo to být na mě.
Odpověděl jsem: „Jasně, kouči,“
se sebevědomým smíchem.
Jdeme do rohů. Ozve se gong.
Vyrazím. Chci předvést, že umím bojovat.
Poznáte to podle toho, jak držím ramena.
Koukejte, jak se pohybuju.
Nohy mám od sebe.
Sledujte tu práci nohou, jak se pohybuju.
Tohle nebude žádná procházka.
Jo, vidíte. Má ploché nohy.
Ani nestojí na špičkách. Napráskám mu.
Získávám sebedůvěru, jak poskakuju kolem.
Kouč povídá: „Přestaňte si hrát, Kevine. Zapojte ruce.“
Dobrá.
„Požádej, a bude ti dáno.“
Snad má kanál s předpovědí počasí,
protože tohle bude jako blesk.
Když zasazujete úder, děláte krok.
Krok a úder jdou současně.
Otočíte pěst. Pokaždý.
Tak se to dělá.
Udělám krok. Chystám se otočit pěst.
Je to tady. Chystám se otočit pěst.
Radši se připrav. Je to tady.
Už se to blíží. Jsem takhle,
ale udělám tohle. Jsem tady,
ale hned budu tam. Radši se připrav.
Jsem přímo tady. Než jsem udeřil…
on praštil mě.
V tu ránu jsem přestal vidět.
Ihned. Vmžiku jsem oslepl.
Nic jsem neviděl. Všechno bylo černý.
Úder vám prý může poškodit mozek nebo vás zabít.
Já jen přestal vidět.
Nic nevidím.
Nevidím. Zpanikařil jsem. Otočil jsem se.
Ví se, že tohle někdy dělám.
Začnu mlátit dozadu. Mluvil jsem o tom v minulých speciálech.
Jsem mlátič dozadu. Když panikařím, začnu mlátit.
Trenér řekl: „Zasaďte úder, Kevine!“
Já: „K čemu, lháři?“
To není blesk, ledaže on je sledovač bouří, jasný?
Protože tohle je směšný.
Jsem slepý. Vidím kulový.
Jsem slepý.
„Bouchněte do gongu.“
Ozve se gong.
Netrefím do rohu. Musím jít po hlase.
Když jsem v rohu,
kouč povídá: „Co se děje?“ Já: „Jsem slepý. Nevidím.“
Prostě mi zdvihl helmu…
Když mě praštil, zjevně mi srazil helmu přes oči.
Byla černá, takže jsem celou dobu koukal do jejího vnitřku.
On: „Proč jste si ji nezvedl?“
Já: „Protože jsme to při tréninku neměli.
Asi jste na mě naplácal moc vazelíny.
Proto jsem klouzal po celém ringu.
Klouzal jsem po celém ringu. Už to nechci dělat.“
„Necháte toho jen tak?“ „To neříkám,
prostě chci dělat něco jiného.“
„Co mu řeknete?“
„Už s ním v životě nepromluvím.
To udělá můj právník. Půjde sedět.
Vsaďte se, že půjde do vězení.
To, co mi dnes provedl, bylo napadení.
Napadení nejvyšší úrovně.“
Nechal jsem toho. Ten den jsem skončil s boxem.
On odešel. Nikdy se nevrátil.
Později jsem se rozhodl najít si záznam s Lefty Lou Earlem.
Našel jsem ho.
Chtěl jsem vědět, co je zač.
S kým mě to srovnával?
Po tom, co jsem v boxu předvedl,
jsem chtěl vědět, kdo byl jako já nebo komu jsem se podobal.
Ukázalo se, že Lefty Lou Earl měl jednu paži.
Byl handicapovaný boxer.
Z 38 zápasů vyhrál jeden.
Díky diskvalifikaci soupeře.
Byl knokautován, kopali ho do tváře.
Proto ho vyhlásili vítězem.
Měl pisklavý hlas.
Můj kouč celou tu dobu mluvil o mém hlase.
S mým stylem to nemělo co dělat.
Náhodou mě srovnával s jednorukým boxerem.
Vím, že to po tomhle od jednorukých lidí schytám.
Asi mě zakážou. Nevím.“
Aspoň že nevydrží protestovat dlouho,
protože ty transparenty dlouho neudrží.
Protože mají jen jednu…
Unaví se. Budou muset spustit ruce.
Pokud to nezkoordinují,
aby měli stejný počet pravých i levých rukou,
tak se s protestem proti mně nikam nedostanou.
Takže to je dobrá zpráva.
Tohle bych měl asi vystřihnout.
Vystřihneme to. Abych kvůli tomu neměl utrum.
Kašlu na to. Jsem doma. Budu si říkat, co chci.
Je to vtip.
Po tom sparingu jsem byl šťastný, protože to byl první náznak toho,
že jsem to zase já.
Začal jsem se sparingem po nehodě.
Před rokem jsem měl opravdu ošklivou autonehodu.
Skoro jsem umřel.
Málem jsem ochrnul. Bylo to hodně zlý.
Chvíli jsem byl v nemocnici. Hodně jsem přemýšlel.
Díky tomu se vás teď můžu ptát na to,
o čem jste určitě nepřemýšleli.
Otázka číslo jedna. Máte v životě někoho, kdo by vám utíral zadek?
Zamyslete se.
Utírač zadku.
Někdo, kdo vám bude utírat zadek,
když budete do konce života v hajzlu.
Nenapadne vás to, dokud to nepotřebujete.
Po operaci jsem osm dní nešel na záchod.
Měl jsem zácpu.
Nenechali mě odejít, dokud jsem se nevyprázdnil.
Aby se ujistili, že jsem uvnitř OK.
Měl jsem u sebe někoho každý den.
Devátý den byla 20minutová pauza, kdy jsem byl sám.
Během té pauzy jsem měl pocit,
že mi v břiše explodoval dynamit.
Musím jít.
Musím na záchod.
Nepohnu nohama. Nepohnu rukama.
Nikdo tu není.
Začnu tlačítkem přivolávat pomoc.
„Pomoc!
Pomozte mi někdo!“
Do pokoje přiběhl José.
Byl to 60letý mexický ošetřovatel.
„Co se děje, kámo?“
„José.
Potřebuju na záchod. Hned.
Musím jít hned.“
„Dobře. Jsem tady. Postarám se o tebe. Uleví se ti.“
José mě popadl za nohy, za trup,
zvedl mě, posadil na záchod hned vedle postele.
Když mě usadil, ustoupil o dva velké kroky zpátky,
založil ruce, koukal se mi do očí
a takhle se houpal sem a tam.
„Tohle ne.
Co je, José?
Budu kadit. Proč jsi pořád tady?“
Pak se mi rozsvítilo. Bože, José mi musí utřít zadek.
„Tohle je dno. To je ono.
To je úplný dno. Jsem na něm. Horší už to být nemůže.“
Po tomhle se José rozhodl říct něco, aby mi bylo líp.
„Bez obav. Utřu tě dobře.
Utřu tě dobře, jasný?
Jsem tady. Se mnou jsi v dobrých rukách. Utřu tě dobře.“
Nemůžu tomu uvěřit.
Nevěřím, co se to děje.
Nemůžu to zadržet. Pustím to.
José se rozhodne mě povzbudit. „Dobře.
Musíš to dostat ven.
Osm dní je dlouho pro každýho.“
Když jsem hotový, chytne mě za pravou ruku a otočí mě.
Začne mi utírat zadek.
V tu chvíli mi po tváři steče slza.
Brečím.
Brečím, protože mám necitlivé ruce a nohy.
Ale nechápu,
proč mi Bůh nechal cit v zadku.
Proč neznecitlivěl i ten?
Proč mě nechal cítit, co se děje?
Proč v nejhorší chvíli svého života cítím, jak mi José utírá zadek?
To už brečím nekontrolovaně.
José se rozhodne říct něco jiného.
„To nic, člověče. Je to šílený. Já vím.
Představ si, jak je mně.
Nemůžu uvěřit, že utírám zadek Kevinu Hartovi.
Je to šílený.
Je to můj první slavnej zadek.“
Lidi, byl to úžasný komediální večer.
Báječný večer.
Takový skvělý, intimní večer. Tolik jsme toho sdíleli.
Miluju to. Má úplně jinou atmosféru. Uklidňující, sexy atmosféru.
Co je důležitější, v té atmosféře jsem mohl být sám sebou.
Ale nechci, abyste odcházeli jen se smíchem z vtipů.
Cítím, že vám můžu dát víc.
Chci, abyste mě znali lépe.
Protože toho mám víc.
Po tom, co bylo řečeno,
doufám, že jste připraveni na PUP.
Přineste PUP. Správně. V peci upečenou pizzu pro každého.
PUP! Ano, správně. Mám pro vás PUP.
Nashle.
- PUP! - PUP!
Ano! Mockrát vám děkuju. Byl to úžasný večer.
PUP!
Copak je, zlato?
- Právě jsem měl šílený sen. - Proboha.
- Byl ujetý. - To je dobrý.
Ne není. Zdálo se mi, že jsem na jevišti
a vtipkuju o něčem, co bych nikdy neřekl.
O dceři jsem řekl, že je děvka. O synovi, že je blb.
Že nesnáším soukromé školy a vegani že jsou magoři.
V jedný sekvenci jsem říkal, že jsem byl doma u Seinfelda.
Nikdy jsem u něj doma nebyl. Řekl jsem…
Spi dál. Byla to jen noční můra.
- Jen noční můra, viď? - Jo.
Byla to jen… noční můra.
Ano, spi dál, prosím.
Měli jste někdy PUP?
Ne?
VĚNOVÁNO ŽIVOTŮM ZTRACENÝM KVŮLI SOCIÁLNÍ NESPRAVEDLNOSTI
Překlad titulků: Alena Nováková