Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM SPECIAL ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Filipine...
‎ești pregătită?
‎Doamnelor și domnilor,
‎aplauze pentru Jo Koy!
‎Salut!
‎Da!
‎Vă iubesc! Mulțumesc!
‎Ce tare, frate!
‎Sunt atât de încântat ‎încât nici nu știu cum să mă exprim!
‎Scuze dacă mă tot repet, ‎dar asta simt, pur și simplu.
‎Sunt încântat!
‎Ăsta e apogeul carierei mele, jur.
‎Toți avem visuri. ‎Iar eu acum îl împlinesc pe al meu.
‎Am adus Netflix în Filipine. Pe bune?
‎E frumos, pentru că vă voi prezenta ‎istoria mea în timp ce scriem istorie.
‎În seara asta, ‎vom prezenta lumii cultura filipineză.
‎Asta vom face.
‎Noi reprezentăm Filipinele în lume.
‎O să vă arăt muzică, artiști, mâncare.
‎Fiecare element din acest spectacol ‎e filipinez.
‎Fiți atenți!
‎Toți de aici sunt filipinezi. ‎Cazinoul e al unui filipinez.
‎Cameramanul e filipinez.
‎Și tocmai am aflat că suntem rude. ‎Mi-e unchi.
‎Întrebare pentru cei de acasă: ‎cunoașteți vreun filipinez?
‎Dacă ați fost la un spital, ‎răspunsul e da.
‎Fiecare asistentă poate cânta și dansa
‎și mereu este un comedian la Urgențe.
‎Asta fac filipinezii. ‎Cântă, dansează și râd.
‎Și vă iau tensiunea.
‎Dacă sunteți acasă și ne urmăriți,
‎o să vă placă, pentru că vă oferim
‎un bilet la clasa I spre Filipine
‎și Netflix face cinste.
‎Am un „știați că” pentru voi. ‎Nu mulți știu asta,
‎dar Filipine e un arhipelag ‎de 7.000 de insule.
‎În care se vorbesc vreo 187 de limbi.
‎O sută optzeci și șapte de limbi!
‎- Ați băgat la cutiuță? ‎- Da!
‎Dar există o limbă ‎în care toți sunt fluenți.
‎Karaoke, care-i japonez!
‎Deci sunt 188 de limbi.
‎Avem distracția în sânge. ‎Sora mea cânta și eu dansam.
‎Știu că v-am pus pe gânduri. ‎Da, dansam.
‎Rupeam podeaua în anii '80.
‎Încă-mi amintesc cum făceam ‎moonwalk-ul la concursuri de dans.
‎Când a aflat mama ‎că pot să-l imit pe Michael Jackson,
‎a fost cea mai bună și cea mai rea zi ‎din viața mea.
‎Bună pentru că mi-a zis mama că am talent.
‎Și rea...
‎din același motiv.
‎Când a aflat că pot dansa ca Michael,
‎mă punea s-o fac în fața musafirilor.
‎De fiecare dată. Nu conta cine erau.
‎„A venit tușica. Joseph, ‎fă ca Michael Jackson.
‎A venit unchiul. Fă ca Michael Jackson.
‎Și nu numai o dată.
‎Au venit colegii de la serviciu. ‎Fă ca Michael Jackson.”
‎M-a pus să-l imit toată viața mea
‎până când am ajuns eu la saturație.
‎Și am decis să n-o mai fac.
‎Îmi amintesc ziua aia.
‎„Joseph, au venit colegii mei. ‎Fă ca Michael pentru mine.”
‎Atunci i-am zis: „N-o mai fac. Gata.
‎Nu mai zice nimănui.”
‎„Dar le-am zis colegilor și...
‎Uite! Toți așteaptă.
‎Hai, Joseph! Fă-o... Te rog.
‎Măcar o dată, Joseph.
‎Nu. Și nu le mai zice ‎că știu să-l imit. N-o mai fac.
‎Gata. N-o s-o fac.
‎Doamne, Joseph! Dar le-am zis deja. ‎De-aia au venit.
‎Vor să-l imiți pe Michael
‎și tu n-o să faci? Mă faci de rușine.
‎De ce nu vrei s-o faci, Joseph?
‎Spune-mi de ce.
‎Spune-mi de ce nu vrei ‎să-l imiți pe Michael Jackson.”
‎La care eu: „Am 33 de ani.
‎- Atunci mută-te de aici. ‎- Nici vorbă.”
‎E incredibil.
‎Îmi place showul ăsta ‎pentru că am ocazia
‎să-mi aduc prietenii filipinezi, ‎care rup showbizul,
‎în Manila, unde a început totul.
‎L-am adus aici pe unul ‎dintre cei mai tari breakdanceri din lume.
‎Reprezintă SUA la Jocurile Olimpice ‎din Paris, Franța,
‎la breakdancing.
‎Fiți atenți!
‎Salut? ‎Suntem la complexul Tenement
‎și sunt cu adevărat onorat ‎să mă aflu aici.
‎Localnicii duc un trai simplu,
‎dar iubesc dansul.
‎Dansul e important în cultura filipineză
‎și am oportunitatea ‎de a preda un curs aici.
‎Muzică! Mai repetăm o dată, cu toții.
‎Bun. Sunteți gata?
‎Începem.
‎Sunt cu ochii pe voi.
‎Cinci, șase, șapte, opt. Hai!
‎Șase, opt.
‎Patru.
‎Opt.
‎Doi. Frumos.
‎- Bun. ‎- Despre asta e vorba!
‎Îl știu pe Ronnie de 20 de ani. ‎Am pornit din Vegas și am ajuns aici.
‎E ca un joc de glezne.
‎În loc să alergați așa, alergați așa. ‎Bine?
‎Încă o dată. Hai s-o facem!
‎Așa!
‎Luăm o mică pauză.
‎Un mic sfat: imaginați-vă ‎că sunteți fotografiați.
‎Așa vă puteți verifica.
‎Când oamenii se grăbesc, ‎nu vezi ce fac.
‎Credeți că vă iese, dar apoi obosiți
‎și uitați detaliile. ‎Când facem schema cu genunchii,
‎atingem capul.
‎Apoi pieptul. Apoi picioarele.
‎Fiți atenți la detalii,
‎pentru că succesul mișcării ‎e în detalii.
‎Sunt privilegiat și onorat ‎să mă aflu aici. Învățați repede
‎și aveți stil, ceea ce e beton.
‎Breakdancerii filipinezi au stil ‎și complexitate.
‎Și mișcări originale.
‎Văd asta în fiecare dintre voi. ‎Sunteți beton.
‎Respect!
‎Jos pălăria, băieți! Ați rupt!
‎Urmează marea confruntare, ‎cypher-ul.
‎Vin toți aici și-și etalează talentul.
‎Îți câștigi reputația ‎dacă te întreci cu unul ca Ronnie.
‎Fii atent!
‎Aia-i!
‎Ai rupt, frate!
‎- Eu reprezint Paranaque. ‎- Bun.
‎Locuiesc aici, în Filipine.
‎Sunt sărac, locuiesc într-un ‎jeepney.
‎- Și-i educ pe copii împotriva drogurilor. ‎- Mda.
‎- Da. ‎- Îi învăț cum să-și schimbe viața.
‎E minunat.
‎- Respect! ‎- Eu reprezint Paranaque.
‎Ca uns!
‎Hai, Mouse!
‎Băiatul ăsta rupe ringul!
‎Hai!
‎Doamne!
‎- Uite-l pe Jo! ‎- Despre asta-i vorba!
‎Ziua de azi a fost o surpriză. ‎Nu mă așteptam să vină așa mulți.
‎A fost o nebunie.
‎Unii erau din orașul natal ‎al familiei mele, din Iloilo.
‎Din Pangasinan.
‎Mă simt onorat de faptul ‎că au venit până aici pentru acest curs.
‎Nu te așteptai?
‎- Nu. ‎- A fost tare.
‎Și au rupt.
‎Anecdota mea preferată ‎din ‎cypher ‎e cu un dansator
‎care mi-a zis așa: ‎„Locuiesc într-un ‎jeepney,
‎dar sunt breakdancer. ‎Țin copiii departe de droguri.
‎Și acum mă întrec cu Ronnie.”
‎Te-a văzut pe YouTube
‎și îl inspiri, de-aia ajută copiii ‎și-i învață să danseze.
‎E profundă treaba.
‎- Sunt onorat. ‎- Bravo!
‎Am rude în Tenement.
‎- Și le-am vizitat. ‎- Mda.
‎Faptul că sunt aici...
‎- Știu. ‎- De aici am pornit.
‎- Aici sunt rădăcinile noastre. ‎- Da, 100%.
‎Sunt cuprins de smerenie, ‎e o onoare.
‎Uită-te-n jur!
‎Te va cuprinde smerenia.
‎Asta arată că poți face orice.
‎Oricare ar fi situația, poți s-o faci.
‎Da!
‎Pe bune? Ăla e Ronnie!
‎Vreau să știți că-l cunosc ‎de când avea 17 ani.
‎Eu făceam spectacole de comedie, ‎iar el dansa în deschidere.
‎E incredibil faptul ‎că doi filipinezi de acum 20 de ani
‎fac ceea ce iubesc ei aici,
‎în țara lor natală, Filipine.
‎Nu e incredibil?
‎E incredibil și că am fost în Tenement
‎și puștii de acolo îl știau pe Ronnie ‎de pe net.
‎Puștii din Tenement intră pe YouTube,
‎îl găsesc pe Ronnie ‎din alt capăt de lume
‎și apoi se trezesc că dansează împreună. ‎E minunat.
‎În trecut, era imposibil.
‎Nu era net în 1989. Pe bune? ‎Știți cât de greu mi-a fost?
‎Știți cât de greu mi-a fost să găsesc ‎un alt comedian filipinez în '89,
‎fără internet?
‎Știți cât de greu mi-a fost ‎să găsesc un alt filipinez în '89?
‎A fost greu.
‎De-aia am purtat steagul filipinez ‎la ‎The Tonight Show.
‎Oamenii mă întreabă de ce am făcut asta.
‎Voiam ca puștii filipinezi ‎care-și doreau să devină comedieni
‎să fie inspirați.
‎Dacă m-ar fi văzut, ‎aș fi vrut să se simtă încurajați.
‎Ăsta e singurul motiv.
‎De fapt, mai este un motiv.
‎A doua zi după ce am înregistrat ‎emisiunea, un luptător în curs de formare
‎de etnie filipineză, ‎pe nume Manny Pacquiao...
‎urma să se lupte cu Antonio Barrera. ‎Tipul ăsta îi bătea pe toți.
‎Manny n-avea cum să câștige. ‎Nicio șansă.
‎Dacă ai fi pariat pe Manny în seara aia,
‎încă ai avea bani în buzunar.
‎Nu trebuia să câștige.
‎Toată lumea s-a uitat la meci, ‎eu abia așteptam.
‎Mi-am zis: „În sfârșit avem un filipinez ‎în plină formă
‎care ne va reprezenta.”
‎Abia așteptam! ‎Sute de milioane de oameni s-au uitat.
‎Și a câștigat.
‎A câștigat naibii.
‎A câștigat.
‎Îmi amintesc perfect emoția.
‎A fost bestial.
‎Am știut că-n ziua aia...
‎sute de milioane de oameni...
‎o să audă cel mai beton accent filipinez.
‎A fost beton, să-mi bag!
‎A fost cel mai beton accept filipinez, ‎iar asta mă făcea super fericit!
‎Am și zis: „Ăla-i accentul meu!”
‎Îmi amintesc perfect interviul ăla.
‎„Manny, cum te-ai pregătit pentru luptă?”
‎La care el: „Păi, știți...
‎Când am fost...
‎El a lovit așa și apoi așa, ‎iar eu i-am dat așa.
‎Apoi m-a lovit el. ‎M-am uitat la el, apoi l-am lovit.
‎Și a făcut așa, apoi...
‎El...
‎El... Știți...
‎El... Iisuse Cristoase!”
‎Însă, fără îndoială, ‎sunt mândru de Manny.
‎Pentru că a vorbit engleză.
‎Nu încerc să fiu amuzant.
‎A fost prima dată când lumea a fost expusă ‎la un accent filipinez
‎și am fost mândru de Manny. ‎Îl respect pe Antonio Barrera,
‎dar ori de câte ori a câștigat ‎campionatul,
‎tot în spaniolă a vorbit. Doar e mexican.
‎Dar în seara aia, Manny și-a zis: ‎„Voi vorbi engleză.”
‎Îi aplaud fapta.
‎E incredibil.
‎A fost apogeul lui ‎și a știut că va șoca lumea.
‎„Voi vorbi cât de bine pot ‎ca să știe toți cine pana mea sunt.”
‎Și asta a făcut.
‎Țin minte că HBO i-a oferit un interpret.
‎E adevărat.
‎Amintiți-vă! I-au adus un interpret.
‎Când Manny a terminat de vorbit, au zis:
‎„Mulțumim mult.”
‎Apoi l-au întrebat pe interpret ce a zis.
‎La care el: „Vorbește engleză!
‎Nu înțelegeți ce vorbește?
‎Ce spune el spun și eu. ‎Nu înțelegeți?
‎N-ați înțeles «Iisuse Cristoase»? ‎Pe bune? Ăsta-i nebun!
‎Las-o naibii de treabă!”
‎Azi, există multe oportunități
‎pentru comedienii filipinezo-americani ‎care vor spectacole.
‎Dar mulți dintre ei nu s-au întors aici.
‎Fiți atenți!
‎BUN VENIT ÎN MANILA
‎Parcă-s de două ore aici.
‎Mi se pare
‎că fie au uitat de noi, ‎fie am aterizat în orașul greșit.
‎Of, bă! Mă doare stomacul.
‎Ăla e un ‎jeepney?
‎Nu se poate! Mamă!
‎Mamă!
‎Da!
‎- Ne iei cu un ‎jeepney? ‎- Ce?
‎- Ai venit cu un‎ jeepney? ‎- Incredibil.
‎- Așa vă primim. ‎- Cu limuzina. Filipine Fericite!
‎- E prima dată? ‎- Da.
‎Hai să ducem bagajele.
‎Hai, ne așteaptă ‎jeepney-ul!
‎E clar că sunt în Filipine.
‎Am auzit de‎ jeepney-uri ‎toată viața mea.
‎Uite cât de descurcăreți sunt filipinezii!
‎Un ‎jeepney‎ e un ‎jeepney. ‎Americanii au lăsat jeepurile aici
‎și filipinezii au zis așa: ‎„Le facem mijloace de transport
‎și facem bani.”
‎De-acolo vine.
‎- E Uberul original. ‎- Mda.
‎- De aici a pornit. ‎- Așa-i!
‎- Când s-au mutat ai tăi aici? ‎- Tata e de aici.
‎- Serios? ‎- Aici s-a născut.
‎A plecat când avea doar șase ani.
‎N-ați venit aici în copilărie?
‎- Niciodată. ‎- Ce nebunie!
‎Cât de veche e biserica asta?
‎- Are vreo 200 de ani. ‎- Ce nebunie!
‎Frumos.
‎Câți ani aveau ai tăi ‎când au ajuns în Iowa?
‎Tata a imigrat în Iowa ‎când era în clasa a șasea.
‎- Pe bune, bă? ‎- Da.
‎Niciunul nu știa engleză. ‎S-au căsătorit aici
‎și mama a imigrat la 21 de ani.
‎Când le-am zis că vin aici, ‎m-au dus la aeroport în Iowa
‎și s-au emoționat.
‎A fost un moment copleșitor, ‎emoțional vorbind.
‎Mersi! Înseamnă mult pentru ei ‎faptul că sunt aici.
‎Salut!
‎- Ce tare! ‎- Doamne!
‎Ne-am întors.
‎La fix! Orez cu usturoi!
‎Itlog. Longganisa!
‎Clasicul mic dejun filipinez.
‎Corect!
‎Așa.
‎Doamne, o pisică! Iisuse Cristoase!
‎- Mă bucur că ați venit. ‎- Mulțumim!
‎Vă iubesc.
‎Aplaudați-l pe amicul meu, Andrew Lopez!
‎Ce mai faceți?
‎E prima mea vizită în Filipine ‎și e beton.
‎Îmi place pentru că-s înconjurat ‎de oameni care arată ca mine.
‎E tare. ‎Nu cred că asiaticii arată la fel,
‎dar fix după ce am coborât din avion,
‎toți s-au uitat la mine și au zis: ‎„Semeni cu Coco Martin. ”
‎La care eu: „Cine naiba e ăla?”
‎Se pare că e un Tom Cruise al Filipinelor.
‎L-am căutat pe net, am semăna
‎dacă Coco Martin s-ar droga.
‎E prima dată când sunt înconjurat ‎de oameni care arată ca mine.
‎Am copilărit într-un oraș ‎cu 10.000 de albi plus eu.
‎Eram singurul asiatic din oraș.
‎Dacă voiai mâncare chinezească acolo,
‎veneai la noi acasă.
‎Așa de alb era orașul. ‎Mă numesc Andrew Lopez.
‎Știți cât de derutați au fost albii ‎de numele ăsta?
‎Toată viața mea a trebuit ‎să explic ce e un asiatic,
‎pentru că nu știau.
‎La școală, când am avut ‎de pregătit un proiect, am dus-o pe mama.
‎Le-am zis colegilor că sunt filipinez
‎și au rămas mască,
‎pentru că nu mai auziseră cuvântul ăla.
‎Au crezut că vorbesc despre o boală.
‎Mi s-a dus vorba la locul de joacă: ‎„Ai auzit de puștiul mexican?
‎Da, cică suferă de filipinez.”
‎Dar am plecat de acolo.
‎Acum vă văd pe voi, asimilez cultura,
‎vreau să văd femeile, ‎vreau să ne conectăm
‎și de-aia mi-am pornit Tinderul ‎când am ajuns.
‎Da. Am setat raza la 150 de metri,
‎așa că glisați la dreapta, ‎gagici prietenoase.
‎Am pașaport. Vă duc în America. ‎Haideți!
‎Vă țin în brațe, vă fac baie, ‎mă însor cu voi, vă pup peste tot.
‎Hai! Eu mă bag! Ador Tinderul.
‎Nu vă prefaceți că nu-l folosiți.
‎V-am văzut când ați ajuns.
‎Fetelor cu sprâncene false, ‎sunteți pe Tinder. Știu asta.
‎Stați liniștite, pe toate vă aleg.
‎Haideți în oraș, gagicilor! ‎Pe toate vă aleg.
‎Eu nu glisez la stânga, ‎eu caut iubire.
‎Nici măcar nu mă uit la poze, ‎o fac în buzunar.
‎Asta fac toată ziua.
‎Nu știu cine mă va aștepta ‎în camera de hotel. Hai!
‎Îmi place Tinderul așa de mult ‎încât m-a schimbat.
‎Aș vrea să fiu gay, ‎ca s-o sug și să am mai multe match-uri.
‎Tinderul e cel mai pozitiv lucru ‎din viața mea.
‎Port prezervativ chiar acum.
‎Mărimea mare.
‎Mi-e mare, dar mă simt negru ‎și-mi cresc match-urile.
‎Vorbesc prostii inteligente, apropo.
‎Știu mulți proști inteligenți.
‎Dacă nu știi unul, ‎trebuie să cunoști un rasist inteligent.
‎Ăla e un prost inteligent.
‎Am eu niște exemple.
‎Am întâlnit un rasist inteligent.
‎A venit la mine o dată și a zis:
‎„De ce mănâncă asiaticii cu bețele?”
‎„Ai vreo problemă cu ei?”
‎„Tacâmurile sunt mai ușor de folosit. ”
‎La care eu...
‎„Ai dreptate.”
‎Părinții mei sunt autentici, ‎sunt bestiali.
‎Îi iubesc. ‎Mereu au avut grijă de mine.
‎Tata a fost în Forțele Aeriene. ‎A muncit din greu.
‎E un filipinez competitiv.
‎Și filipinezii competitivi sunt nebuni.
‎Tații filipinezi arată ‎cât sunt de competitivi prin strănut.
‎Strănută tare și încearcă ‎să strănute mai tare decât alți tați.
‎Știți la ce mă refer.
‎La biserică, unde e liniște deplină,
‎taică-tău strănută din plin.
‎Și-și zice el lui „Sănătate!”
‎Și mama era bestială. ‎Ea era mai exigentă.
‎Țin minte când m-a prins beat.
‎Aveam 16 ani și niște whiskey.
‎Am intrat în casă, m-a prins
‎și a zis: „Ce faci cu băutura aia?
‎Știi ce pățesc oamenii care beau?”
‎Dacă erai prins că fumezi o țigară,
‎te întreba: „Ce faci cu țigara aia?
‎Știi ce pățești dacă fumezi?”
‎Ca pedeapsă, te puneau ‎să fumezi tot pachetul.
‎Mama m-a prins cu alcool.
‎„Ce faci cu sticla aia? ‎Știi ce pățesc cei care beau?”
‎Apoi a băut-o pe toată.
‎Vă mulțumesc! ‎Sunt Andrew Lopez. Vă iubesc!
‎Andrew Lopez!
‎Aplauze pentru următorul invitat, ‎Joey Guila!
‎O, da! Filipine!
‎Da, hai! O simt! Continuați!
‎Mulțumesc mult. A sunat ca un pârț.
‎Faceți gălăgie dacă sunteți de acord. ‎Vrem mai mulți filipinezi pe marele ecran.
‎Așa-i?
‎Vreau să văd primul western cu filipinezi.
‎Cum ar fi?
‎Ăla nu e calul, ci papucii lui.
‎Tocmai am fost ‎la a 30-a reuniune de liceu.
‎Și nici nu l-am terminat.
‎Am vrut să merg la banchet.
‎Toți au fost acolo.
‎Toți ne-am rupt în figuri ‎când am auzit prima piesă.
‎După două piese, eram rupți.
‎Îmi plac chefurile filipineze, ‎mai ales ale mele.
‎Mătușa mea mereu mă salută cu o insultă.
‎Pățiți și voi? Aveți voi o mătușă din aia?
‎„- Bună, tuși! ‎ - Ce-ai pățit la față?
‎- Dar ce are? ‎- Arată așa.
‎La gât ce ai?”
‎Are lanternă.
‎„- Ce-are gâtul meu? ‎- Arată așa.
‎- Ea e iubita mea. ‎- Aia-i iubita ta?
‎Aia slabă ce-a pățit?
‎Ești rea, tușico.
‎Nu sunt rea.
‎Sunt catolică.”
‎E religioasă și-n cazinouri.
‎Ar trebui s-o vedeți la păcănele. ‎Pune un rozariu în jurul aparatului.
‎„Doamne, te rog!
‎Doamne, te rog!
‎Te rog, Doamne!
‎Ajută-mă să câștig.”
‎Apoi o trage.
‎„Futu-i!
‎Ce-i cu tine?
‎Nu mă iubești?”
‎Am fost la spital, ‎am cancer în remisiune.
‎Mă bucur că sunt aici.
‎Da.
‎Avem asistente în public?
‎Sunteți niște regine.
‎Când am fost în spital, ‎asistentele erau ocupate.
‎Le strigam ca să cer ajutor.
‎Dar plecau mai departe.
‎La care eu: „Stai!
‎Sunt filipinez.”
‎La care ea: „De ce nu mi-ai spus?
‎Îți dădeam ceva pe gratis.”
‎Filipine! Sunt Joey Guila. ‎Vă mulțumesc mult!
‎Vă iubesc!
‎Joey Guila!
‎Andrew Lopez!
‎Andrew Lopez.
‎Un nume derutant pentru un filipinez.
‎De-aia avem porecle. Ăsta e adevărul.
‎Jo Koy nu e numele meu adevărat.
‎E porecla mea.
‎Văd că sunteți șocați. „Ce?
‎E un impostor?”
‎E porecla mea, mătușa mi-a dat-o.
‎Tușica Evelyn mi-a dat numele de Jo Koy.
‎Am început să fac stand-up în 1989.
‎La început îmi foloseam numele real, ‎Joseph Glenn Herbert.
‎Să vă frec! De-aia l-am schimbat!
‎Pe bune.
‎La început, trebuie să faci open mics,
‎în baruri și restaurante.
‎Timpul e scurt, iar când mă prezentam,
‎oamenii râdeau.
‎Joseph Glenn Herbert. ‎Și începeau să râdă. Fir-ar!
‎Apoi totul se rezuma la numele meu.
‎Am mers la tușica după un show.
‎Vara mea, Mona, locuiește acolo ‎și i-am zis ei.
‎„Trebuie să-mi schimb numele. ‎Când urc pe scenă
‎și-mi spun numele, încep să râdă.”
‎La care vară-mea: ‎„Pentru că numele tău e nasol.”
‎Îi zic: „Știu.” ‎La care ea: „Îți trebuie altul.”
‎Ce-ar fi să renunți la numele de familie
‎și să păstrezi doar numele mijlociu?”
‎„Joseph Glenn?”
‎„Da, și ăla e nasol. Fii atent!
‎Scapă de numele mijlociu
‎și folosește numele de familie ‎în loc de prenume.”
‎„Tot Herbert rămâne.”
‎Tușica Evelyn era în bucătărie ‎în tot acest timp.
‎Și zice: „Jo Koy, mănâncă.
‎Jo Koy, mănâncă.”
‎Și am avut revelația.
‎„Ăla e numele meu!”
‎Așa mi-a zis toată viața, ‎dar până-n clipa aia,
‎nu-mi picase fisa ‎că e numele perfect.
‎„O să fiu Jo Koy.”
‎În 1989. Atunci m-am botezat.
‎Și de atunci am acest nume.
‎La ultimul program special,
‎am avut multe conferințe de presă.
‎Fiecare reporter punea aceeași întrebare.
‎„De ce-ți spui Jo Koy?”
‎Le-am zis că nu am un răspuns.
‎Și că așa fac filipinezii,
‎îți dau un nume și apoi te strigă ‎pe alt nume.
‎Vă zic acum povestea. ‎E pe bune, acum o zic prima dată.
‎Asta a fost acum patru luni.
‎Am mers în Vegas ‎și am scos-o pe Evelyn la masă.
‎M-am uitat la ea și i-am zis: „Tușico,
‎mulți reporteri mă întreabă ‎de unde am porecla
‎și nu am o poveste. ‎Oare poți să-mi spui tu
‎cum ți-a venit în minte porecla asta?”
‎E foarte bătrână, să știți.
‎S-a uitat la mine și a zis:
‎„Eu nu-ți spun Jo Koy.”
‎M-am gândit că e bătrână,
‎că-și pierde mințile,
‎că devine senilă.
‎Mi-a părut rău și i-am zis: ‎„Nu, tușico. Eu sunt.
‎Sunt eu. Sunt Jo Koy.
‎Sunt Jo Koy.
‎Sunt Jo Koy, nepotul tău preferat.
‎Sunt Jo Koy.”
‎La care ea: „Știu cine ești.
‎Nu sunt proastă.
‎Dar eu nu-ți spun Jo Koy.”
‎„Cum adică nu-mi spui așa?
‎Faci mișto de mine acum?
‎Vorbești serios?
‎N-ai obiectat niciodată în 30 de ani.
‎N-am zis nimic,
‎pentru că-ți tot spuneai așa. ‎Te-am lăsat în pace.
‎M-ai lăsat în pace, ‎dar tu nu-mi spui așa?
‎Puteam să jur că-n ziua aia, ‎când eram la voi,
‎mi-ai zis «Jo Koy, mănâncă.» ‎și așa a rămas.
‎- Pe bune? ‎- Da, eu nu-ți spun așa.
‎Atunci cum...
‎Cum îmi spui?”
‎E adevărată faza. Sunteți pregătiți?
‎O să vă dea lacrimile.
‎Jur că e proaspătă și pentru mine.
‎„- Cum îmi spui? ‎- Îți spun Jo Ko.
‎Asta e porecla ta. Jo Ko.”
‎Pentru publicul de acasă,
‎„ko” înseamnă „al meu”.
‎Porecla mea e „Jo al meu.” Jo Ko. ‎Așa-i că e drăguț în draci?
‎E foarte drăguț.
‎Habar n-aveam.
‎I-am zis: „E cea mai drăguță poreclă.”
‎„Știu, nu știu de ce-ți zici Jo Koy.
‎Habar n-am cine e ăla.
‎Și pe Netflix ți se spune așa.
‎Mereu mă întreb cine-i ăla.
‎Și de fapt ești tu, Jo Ko.”
‎De ce nu mi-a zis asta acum 30 de ani?
‎Toate materialele promoționale, ‎scrise greșit.
‎Următorul meu amic, Ramon Ibanga, ‎are și el o poreclă.
‎Dar știți cu cine a lucrat? Cu Drake.
‎J. Cole. Jay-z și Beyoncé.
‎Și știți ceva? Și ălea-s porecle.
‎Mai puțin Beyoncé.
‎Deși eu credeam că e. În fine...
‎E cunoscut ca Illmind, ‎producător și laureat Grammy.
‎L-am adus aici ca să facă magie muzicală ‎și-n Filipine.
‎Fiți atenți!
‎STUDIOUL
‎- Frumos. ‎- Legendarul Illmind.
‎Ce faci, omule? Mersi mult! Ce faci?
‎- Sunt fan. ‎- Îmi pare bine. Și eu.
‎- Ce delir! ‎- Nu pot să cred că sunt aici.
‎Jo are nevoie de un intro.
‎Ar trebui să folosim loop-uri autentice ‎și sunete originale.
‎La asta mă gândeam și eu.
‎Avem ocazia de a prezenta ‎cultura filipineză americanilor.
‎De a îmbina cele două culturi. ‎Hai la treabă!
‎Loop-ul e bun.
‎Ce BPM are?
‎Optzeci și cinci.
‎Poți urca la 90?
‎Bun.
‎De pe ce disc e chitara? Îl ai la tine?
‎- Eu am creat-o. ‎- Serios?
‎- Ai discurile? ‎- Da.
‎- Ce delir! ‎- Da.
‎Putem pune tobele în fundal.
‎Tobele pe care le vom adăuga ‎o să sune beton.
‎- Bun, avem destul. ‎- Niște sunete tradiționale?
‎- Bagă! ‎- Ce zici?
‎Oare putem...
‎Poți băga aia ‎și apoi importa niște sample-uri?
‎Bun.
‎O să iau prima parte și o s-o aliniez.
‎Dacă adaugi mai mult bass...
‎Clar, nici nu se pune problema!
‎- Vreau să adaug vocile. ‎- Bine.
‎Și apoi să văd dacă pot îmbina
‎- ...vocile și percuția. ‎- Bine.
‎Apoi vreau să adaugi
‎- ‎...boom bap‎ în mix. ‎- Bine.
‎Îmi plac tobele.
‎Mă gândeam să păstrăm „Boom-ul”
‎pentru intro și apoi să intre versul ăsta:
‎- Alt filipinez nebun. ‎- Mda.
‎Alt filipinez nebun
‎- Înainte să intre rapperul. ‎- Da.
‎- E genial. ‎- Bun.
‎Îmi place.
‎Bun, voi intrați după opt măsuri.
‎- Opt măsuri. ‎- Bine, hai!
‎Illmind, ești ‎lodi-ul ‎meu.
‎- Știi ce înseamnă? ‎- Nu.
‎- Idol. ‎- Ce tare!
‎- Îmi place de el. ‎- Mda.
‎Îl prezint...
‎pe Jo...
‎Koy!
‎Faceți gălăgie!
‎Delir.
‎- Jo. ‎- Jo Koy e în cuib.
‎Omul, mitul, legenda.
‎- Ce faci? ‎- Bă, omule!
‎- Ill! Te iubesc! ‎- Mamă!
‎- Mă bucur că ești aici. ‎- Nu pot să cred.
‎Delir! Jo Koy în carne și oase.
‎- Clar! ‎- Ce mă bucur! E incredibil, bă!
‎- Îți place? ‎- Ador piesa.
‎- Îți place? ‎- Da.
‎Începem să ne unim cu toții. Asta voiam.
‎Povestea ta e minunată ‎și plină de inspirație.
‎Știi ce zic? Vremurile în care trăim ‎ne permit
‎- ...să le arătăm cine suntem. ‎- Da.
‎Și să-i inspirăm pe puștii ăștia.
‎Le arătăm oamenilor că este posibil.
‎Poți arăta ca noi ‎și veni de unde venim noi...
‎- Da. ‎- Și să realizezi ceva.
‎Nu mereu am avut...
‎- Nu! ‎- ...viziunea asta.
‎„Voi ajunge-n studio, ‎pentru că și Illmind a ajuns.”
‎„Pot să fac stand-up ca Jo Koy. ”
‎- Da. ‎- „Pot și eu.”
‎„Nu trebuie să fiu asistentă.”
‎E pe bune. Chiar e.
‎Ești beton, să-mi bag! Te iubesc!
‎Abia aștept să-ți văd intrarea ‎pe piesa asta.
‎- O să fie meserie, așa-i? ‎- Trebuie să aud. Clar!
‎Aplauze pentru Illmind!
‎A fost beton!
‎Ați auzit piesa aia? E originală.
‎Autentic filipineză.
‎E fructul unei colaborări ‎cu omul meu, Dj Medmessiah.
‎Aplauze! Med e cu noi!
‎Ador tot ce facem în seara asta aici!
‎Autenticitatea bate tot. ‎Mulțumesc, Illmind!
‎Mulțumesc, DJ Medmessiah! ‎Mulțumesc tuturor!
‎L-am adus și pe amicul meu, Andrew Orolfo,
‎ca să guste mâncarea filipineză
‎gătită de familia mea ‎cu ingrediente locale.
‎PIAȚA AGROALIMENTARĂ
‎Andrew!
‎Ce faci, iubire?
‎Hai!
‎Ai vrut mic dejun, ‎așa că te-am adus aici.
‎Asta-i piața cu produse locale.
‎- Sora mea, Gemma. ‎- Salut!
‎Frumusețea asta e mătușa mea.
‎-Tușica Ofie. ‎- Hai aici!
‎- Bun venit în Filipine! ‎- Mulțumesc!
‎Vreau să guști numai delicatese filipineze
‎în cinstea revenirii tale.
‎- Hai să facem cumpărături. ‎- Da.
‎- Ce punem în... ‎- Doar asta.
‎- Asta? ‎- Da.
‎Aici e carnea de pui. ‎De aici putem lua tot ce vrem.
‎Aripi, pulpe, piept. ‎Luăm o pungă cu de toate.
‎Cum te cheamă?
‎Spune-mi Lodi.
‎Lodi? Idol!
‎În Filipine, Lodi e idol scris invers.
‎Ei bine, pe ea o cheamă Ludi.
‎Fir-ar! O cheamă Ludi, de fapt.
‎- Scuze. ‎- E Ludi.
‎Dar ești idolul meu! Bate palma!
‎Mulțumesc mult!
‎- La masă! ‎- Mersi!
‎Te distrezi sau nu?
‎E cea mai tare experiență, jur.
‎Așa-i? Abia aștept. ‎Sora mea gătește chiar acum.
‎Ne lasă să gătim în restaurantul ăla.
‎Nu poți merge într-un restaurant american
‎și să le ceri bucătăria.
‎- Ador puiul ‎adobo. ‎- Da.
‎Există arome care îți evocă copilăria?
‎Da. Mama îl gătea când eram mic.
‎Îmi amintesc și oala în care gătea.
‎- Da. ‎- Cred că încă o mai are.
‎Când gustau musafirii pui ‎adobo,
‎n-o luau razna?
‎- Ba da. ‎- Era delir!
‎Cât de des gătești ‎lumpia
‎- ...și toți se bucură? ‎- Rupe.
‎Atunci de ce lumea știe ‎doar de ouă eclozate?
‎Gata!
‎Când ai fost aici? Câți ani aveai?
‎Am mai fost aici ‎înainte să împlinesc zece ani.
‎- Da? ‎- Am stat o săptămână.
‎Când ai început să faci stand-up, ‎te-ai gândit că vei avea spectacole aici?
‎- Niciodată. ‎- Așa-i?
‎Nu m-am gândit niciodată.
‎Am crescut în America.
‎M-am panicat puțin ‎când am auzit că voi veni aici.
‎- Pe bune? ‎- Mamă!
‎Mereu mă întreb
‎dacă se vor prinde de poante.
‎Cine?
‎Oricine din Filipine.
‎Filipinezii.
‎Comedia e comedie.
‎- Da. ‎- Umorul e umor.
‎N-o să râdă doar dacă nu ești amuzant.
‎- Nu? ‎- Așa-i.
‎Mi-am dat seama că nu sunt singurul ‎care arată și gândește așa.
‎Avem mai multe în comun ‎decât credeam.
‎Da, bă.
‎Mă bucur că sunt aici ‎și că voi urca pe scenă.
‎- Tare! Hai să mâncăm! ‎- Hai!
‎Gata.
‎- Tușica! ‎- Mulțumesc.
‎Pui ‎adobo.
‎Upo, ‎pui ‎adobo,‎ orez prăjit cu usturoi.
‎Asta am pregătit.
‎Puiul e preferatul meu, ‎e cel mai bun.
‎Mândria țării.
‎În Filipine se mănâncă cu mâna, deci...
‎- Mi-aduceți o furculiță? ‎- Joseph!
‎Mănâncă odată!
‎Mănâncă!
‎Delicios!
‎Doamnelor și domnilor, Andrew Orolfo.
‎Ce mai faceți?
‎Vă place spectacolul? ‎A fost frumos?
‎M-am tot văzut des cu taică-meu.
‎Și-a cumpărat ochelari heliomați.
‎Știți ce sunt ăia?
‎În caz că nu știți, sunt ochelari ‎cu lentile care se schimbă,
‎iar apoi nu mai face nimeni ‎sex cu tine.
‎Mie mi se par ridicoli.
‎Nu știu dacă are cineva de aici.
‎Dacă da, nu-mi spune.
‎Nu te respect. Știi ce zic?
‎Tu ai din ăia?
‎Uită-te la bec acum! Glumesc.
‎Nu vorbeam serios. ‎Dacă ai lentile din alea,
‎aș vrea să-mi spui că le ai ‎înainte să vorbești cu mine.
‎Când vorbesc cu tata,
‎se schimbă în mijlocul discuției.
‎Și simt că mă persiflează, înțelegeți?
‎Ieșim din casă în timp ce povestim ‎și lentilele se întunecă.
‎Și mă grăbesc să termin propoziția, ‎simt că nu mai am timp.
‎Așa e tata. E un mare măscărici.
‎Atâta se prostește
‎încât a votat cu Trump. Așa e el.
‎Mi s-a părut o nebunie, ‎doar pentru că habar n-aveam
‎că are drept de vot.
‎Îl vizitez des.
‎Cred că încerc să recuperez ‎timpul pierdut.
‎Ai mei sunt despărțiți.
‎Mai e cineva ca mine?
‎A fost vina ta.
‎Glumesc.
‎Ai mei nu sunt împreună, ‎s-au despărțit când aveam 12 ani.
‎Eu am aflat la 15 ani.
‎Habar n-am avut o vreme.
‎Într-o zi, am întrebat-o pe mama ‎unde e tata.
‎La care ea: „Știam eu că uit ceva. Of!”
‎Am o soră și nici ea nu știa.
‎Când eram mici, nu petrecea deloc ‎timp cu noi.
‎Mereu era plecat.
‎Așa că nu eram foarte atașați emoțional ‎de el.
‎Vă explic acum.
‎V-ați trezit vreodată ‎într-o conversație cu doi oameni
‎care sunt mai implicați în conversație
‎și voi nu contribuiți,
‎așa că vă sustrageți ușor ‎din conversație?
‎Apoi întemeiați o nouă familie. ‎Știți? Delir.
‎Mda.
‎Încă vorbim.
‎Are un job nou, ‎e șoferul unui autobuz școlar.
‎Ceea ce mi se pare amuzant.
‎Nu-ți duci propriul copil la școală,
‎dar acum duci copiii tuturor?
‎În fine.
‎Locuiesc în California.
‎Au loc multe cutremure acolo.
‎Știți ce e scara Richter?
‎Bun. Mă gândeam la asta
‎și mi se pare aberant că modul ‎în care măsurăm cutremurele
‎poate fi folosit și pentru penisuri.
‎Așa, unii v-ați prins deja. Gândiți-vă!
‎Să zicem că are 3.5.
‎Întrebi: „Ai simțit?” ‎Nu, nimeni n-a simțit.
‎Ce? Delir.
‎Între 5.5 și 6, te descurci.
‎Ăla vine cel mai des
‎și e posibil să fie cel mai bun. ‎Tăceți!
‎Dar de la 6.5. la 7, ai zice: ‎„Ce nebunie!
‎Aș mai duce încă unul,
‎dar ar trebui să ne pregătim.” ‎V-ați prins?
‎Și dacă e peste 8, zici așa:
‎„Doamne! Totul e vraiște.
‎Și mi-a murit câinele.” Ce? De ce?
‎Asta e gluma mea preferată
‎pentru că mă prind care dintre voi ‎vă recunoașteți
‎când mă uit la voi.
‎Mulți sunteți triști la 3, dar...
‎Dar la 8, tipul ăsta a cotit-o ‎pe iubita lui: „Eu îs ăla!”
‎Și ea e de acord. Bun.
‎Bun, a expirat timpul. ‎Vă mulțumesc! Pa!
‎Andrew Orolfo!
‎În seara asta, filipinezo-americani
‎și-au susținut arta ‎în Filipine pentru prima dată.
‎Dar urmează cineva care s-a născut aici.
‎Exact, chiar aici în Manila.
‎Și acum e într-un turneu mondial. ‎Aplauze pentru Iñigo Pascual!
‎Mulțumesc, Jo!
‎Asta e „Catching Feelings”.
‎Iñigo Pascual pentru voi!
‎Da! Așa încheiem spectacolul!
‎Așa încheiem spectacolul! ‎Nu se aude gălăgia!
‎Despre asta vorbesc. ‎E un vis devenit realitate, oameni buni.
‎Pe bune. E un vis devenit realitate
‎și mă bucur că am putut veni ‎în țara mamă
‎că să ne sărbătorim cultura ‎cu toți cei care ne privesc acum!
‎Sper că v-ați simțit bine
‎și sper că v-am inspirat ‎să vă sărbătoriți propria cultură,
‎oricare ar fi aia. Bucurați-vă de ea!
‎Dar cel mai important
‎e că am putut să împărtășesc asta ‎cu fiul meu.
‎L-am adus în Filipine pentru prima dată!
‎Uite-l pe băiatul meu!
‎Da!
‎Vă iubesc! Noapte bună!
‎Subtitrarea: Cătălina Vod