Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Filipíny...
Můžeme začít?
Dámy a pánové,
prosím o potlesk pro Jo Koye!
Ahoj.
Jo!
Díky, mám vás rád.
Páni, tohle je úžasný.
Jsem nadšenej. Ani to neumím vyjádřit.
Nezlobte se, jestli se opakuju, ale vážně to tak cítím.
Jsem nadšenej.
Tohle je vrchol mojí kariéry, přísahám Bohu.
Každej má seznam věcí, který chce dokázat. Tahle byla moje.
Dotáhnul jsem Netflix do Filipín! Děláte se srandu?
Je to krásná chvíle. Seznámím vás se svojí historií,
zatímco napíšeme novou. Dneska světu ukážeme filipínskou kulturu.
Uděláme to.
Ukážeme Filipíny celýmu světu.
Ukážu vám hudbu, umělce, jídlo.
Každej prvek tohohle pořadu je filipínskej!
Podívejte se!
Každej je tady z Filipín, tohle kasíno patří Filipínci.
Tenhle kameraman je z Filipín!
A zrovna jsem zjistil, že jsme příbuzný. Je to můj strejda.
Zeptám se teď celýho světa... Znáte někoho z Filipín?
Pokud jste někdy byli v nemocnici, tak jo.
Každá sestra umí zpívat, tancovat
a na každý pohotovosti se najde komik.
O tom jsou Filipínci. Zpívají, tančí a smějí se.
A ještě vám změří tlak.
A jestli nás sledujete doma,
užijete si to, protože dostanete
proplacenou letenku první třídy přímo na Filipíny.
A platí to Netflix.
Mám takovou zajímavost, spousta lidí to neví,
ale Filipíny se dělí na sedm tisíc ostrovů.
Sedm tisíc ostrovů.
A mluví se tam 187 jazyky.
Sto osmdesát sedm jazyků!
- Pobíráte to? - Jo!
Ale jeden jazyk umíte všichni!
Karaoke. A ten je z Japonska!
Takže to dělá 188 jazyků.
Zábavu máme v krvi. Moje sestry zpívaly a já tančil.
Moc mi to nevěříte, co? Ale jo, tancoval jsem.
Jsem hip-hopovej kluk z 80. let.
Pořád si pamatuju, jak jsem na talentových soutěžích dělal moonwalk.
Když máma zjistila, že umím napodobit Jacksona,
byl to nejlepší i nejhorší den mýho života.
Nejlepší, protože máma řekla: „Ty máš talent!“
A nejhorší, protože řekla:
„Ty máš talent.“
Když zjistila, že tancuju jako Jackson,
nutila mě to dělat pokaždý, když k nám přišla návštěva.
Pokaždý. Ať přišel kdokoliv.
„Je tu tetička. Josephe, udělej Michaela Jacksona.
Josephe, je tu strejda. Udělej Michaela Jacksona.
A ne jenom tak trochu.
Josephe, mám tu kolegy z práce. Předveď jim Michaela Jacksona.“
Nutila mě tancovat Michaela Jacksona celej život.
Na nakonec jsem toho měl dost!
Už jsem nechtěl předvádět Jacksona.
Ten den si pamatuju.
„Josephe, mám tu kolegy z práce. Předveď nám Michaela Jacksona.“
A já: „Ne, nepředvedu! Už to dělat nebudu.
Přestaň všem říkat, že to umím.“
„Ale já už jsem to všem řekla...
Podívej, čekají na to.
No tak, Josephe. Tak to udělej.
Jenom jednou, Josephe.“
„Ne, mami. Přestaň vyprávět, že umím Michaela Jacksona.
Už to dělat nebudu.“
„Proboha, Josephe, já to všem řekla. Proto jsou tady.
Chtějí vidět Jacksona
a ty ho nepředvedeš? Děláš mi ostudu.
Proč nepředvedeš Michaela Jacksona?
Odpověz mi. Proč?
Proč nechceš předvádět Michaela Jacksona, Josephe? Proč?“
A já: „Protože je mi 33.“
Ona na to: „Tak se odstěhuj.“ A já: „Tak to ne.“
To je úžasný.
Tohle se mi na tom pořadu líbí.
Můžu si pozvat svoje kamarády,
kamarády z Filipín, kterým se daří,
sem do Manily, kde to celý začalo.
Takže teď sem pozvu někoho,
kdo dělá nejlepší break-dance na světě.
Zastupuje Spojené státy na olympiádě v Paříži ve Francii
v break-dancu.
Dívejte se.
Jak se vede? Jsme tady v Tenementu
a pro mě je to opravdu velká čest.
Místní toho nemají moc, ale rozhodně jim nechybí
láska k tanci.
To je velká součást místní kultury.
A já jsem dostal šanci je tady něco naučit.
Hudbu! Dáme se do toho!
Dobře, připravení?
Jdeme na to.
Teď se budu dívat.
Pět, šest, sedm, osm, jedeme.
Šest, osm. A bum!
Čtyři.
Osm.
Dva. Moc pěkně.
- Dobře. - A o tomhle to je.
Znám Ronnieho 20 let.
Dva kluci ve Vegas. A koukejte teď.
Jo. Je to jako neohrabaný běh.
Místo normálního běhu běháte takhle, jo?
Tak ještě jednou. Do toho.
Jo!
Tak si dáme pauzu.
Jen pro ujasnění,
představte si ty pohyby jako obraz.
Pak to děláte čistě.
Když to uspěcháte, nikdo pořádně nevidí.
Myslíte si, že jo, ale jak se unavíte,
tak ty pohyby nejsou tak výrazný. Takže koleno a bum!
A hlava.
Pak hrudník, noha a noha.
Dávejte si pozor na detaily,
protože teprve pak to má smysl.
Je velká čest tady být. Vy se učíte docela rychle
a máte ten skvělý styl.
Kluci z Filipín jedou hlavně stylově.
A máte originální pohyby.
A já to ve vás vidím, vypadá to parádně.
Klobouk dolů.
Vážně smekám, byli jste skvělí.
A teď uvidíte pořádnej kruh. Tak se to dělá.
Všichni předvedou, co v nich je.
Takhle si tady zjednáte respekt, když trumfnete Ronnieho.
Sledujte.
To jo ono!
Paráda, brácho.
- Jsem tady za Paranque. - Dobře.
Žiju tady na Filipínách.
Jsem chudej, žiju v jeepney.
- A vysvětluju dětem, ať neberou drogy. - Jo.
- Jasně. - Učím je, jak změnit svůj život.
To je úžasný.
- Jsem tady, brácho. - Jsem tu za Paranque.
Pecka.
Do toho, Mousi!
A přesně takhle to má vypadat.
Tak jo, do toho!
Páni. Bože můj.
- To je ono. - Přesně o tom mluvím!
Vážně jsem nečekal, že sem dorazí tolik tanečníků.
Bylo to šílený.
Někteří přišli z města, odkud pocházím. Z Iloila.
Z Pangasinanu.
Je úžasný, že kvůli mně urazili tak dlouhou cestu.
Ty jsi to nečekal?
- Ne. - Byli skvělí.
Byli parádní.
Když jste dělali kruh, jeden z těch kluků vylezl
a říkal mi, že žije v jeepney a tímhle se baví.
A že učí děcka tancovat a nebrat drogy.
A že teď bojuje proti Ronniemu.
Viděl tě na YouTube.
A to ho inspirovalo. Teď motivuje děcka, aby nebraly drogy
a tancovaly. To je něco.
- Ohromný. - Tvoje dílo.
Mám v Tenementu příbuzný.
- A byla jsem je navštívit. - Jo.
A být tady je...
- Já vím. - Odsud pocházíme.
- Tady je naše krev. - Jo, stoprocentně.
- Je to fakt velká čest, brácho. - A koukni na to prostředí.
- To je pokora. - Jo.
Tady zjistíš, že dokážeš cokoliv.
A je jedno, v jaký jsi situaci.
Jo!
Děláte si srandu? To je Ronnie. A já Ronnieho znám od jeho 17 let.
Já jsem dělal komediální představení a on mi na nich vystupoval.
Je šílený, že dva Filipínci, co se znají 20 let,
teď dělají, co mají rádi.
Přímo doma na Filipínách.
Není to šílený?
A to jsme byli v Tenementu
a ty děti Ronnieho znaly z internetu.
Žijou v Tenementu a kouknou na YouTube,
kde najdou dalšího tanečníka z Filipín.
A pak s ním tancujou. To je přece krása.
To já jako kluk nezažil.
V roce 1989 internet nebyl. Víte, jak jsem to měl těžký?
Víte, jak těžký bylo najít v roce 1989 dalšího komika z Filipín
bez internetu?
Víte, jak těžký pro mě bylo najít v roce 1989 dalšího Filipínce?
Hrozně těžký.
Proto jsem měl v Tonight Show na mikině vlajku Filipín.
Lidi se ptají, proč jsem v Tonight Show měl tu vlajku.
Chtěl jsem, aby si ze mě další Filipínci, co mají rádi komedii, vzali inspiraci.
Kdo mě tu noc viděl, mohl si říct: „Hele, to zvládnu taky.“
A proto jsem ji ten večer měl.
Ta vlajka vlastně měla ještě jeden důvod.
Protože den po mým natáčení Tonight Show
jeden zápasník,
zápasník z Filipín jménem Manny Pacquuiao,
bojoval proti Antoniu Barrerovi. A ten dával všem na držku.
Manny ten zápas nikdy nemohl vyhrát.
Kdybyste si tenkrát na Mannyho vsadili,
ještě byste byli pracháči.
Neměl vyhrát.
A díval se celej svět. I já se na to těšil.
A říkám si: „Jo, konečně uvidíme pravýho filipínskýho borce
bojovat za Filipíny.
Nemohl jsem se dočkat. Všichni se dívali. Stovky milionů lidí.
A on vyhrál.
Prostě vyhrál.
Vyhrál.
Já se díval a říkal si: „Proboha, on to vyhrál.“
Bylo to úžasný.
Věděl jsem, že to je ten den,
kdy stovky milionů lidí
uslyší ten nejtvrdší filipínskej přízvuk.
Byl hrozně výraznej!
Nejvýraznější filipínskej přízvuk! A já měl ohromnou radost!
A říkám: „To je můj přízvuk!“
Pamatuju si ten rozhovor jako včera.
„Jak ses na ten zápas připravoval, Manny?“
„No, víte, já jsem...
Když on...
Víte, když dal takhle ránu a udělal tohle, tak já udělal tohle.
A pak mě praštil. A já se na něj podíval a praštil ho taky.
On udělal takhle a potom...
Potom...
On potom... Víte...
On... Ježíš Kristus.“
Ale musím říct, že jsem byl na Mannyho hrdý.
Protože mluvil anglicky.
Nedělám si legraci. Svět poprvý slyšel filipínskej přízvuk
a já byl na Mannyho hrdý. Nic proti Antoniu Barrerovi,
ale kdykoliv vyhrál šampionát,
mluvil španělsky. Jistě, je Mexičan.
Ale Manny si řekl, že bude mluvit anglicky.
A já mu za to tleskám.
Je to úžasný.
Byla to jeho chvíle. Věděl, že šokoval svět.
„Budu mluvit, co nejlíp to půjde, aby každej věděl, co jsem zač.“
A udělal to.
HBO Sports mu dalo překladatele.
To je fakt.
Podívejte se na to. Dali mu překladatele.
Když Pacquiao domluvil, moderátor řekl: „Díky, Manny.“
A pak na překladatele: „Co říkal?“
A překladatel povídá: „Mluví anglicky!
Vy nerozumíte, co vám říká?
Jen bych vám to zopakoval, vy mu snad nerozumíte?
Neznáte Ježíše Krista?
Vážně? To je ale magor.
Hovado jedno. Ať si nasere.“
Dnes už je víc příležitostí,
kdy komik z Filipín může vystoupit na jevišti.
Ale spousta z nich se domů nevrátila.
Dívejte se.
VÍTEJTE V MANILE! MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ
Už tu čekáme dvě hodiny.
Mám takový pocit,
že na nás buď zapomněli, nebo jsme přistáli ve špatným městě.
Sakra, bolí mě břicho.
To je jeepney?
No to snad ne.
Paráda!
Jo!
- Přijel jsi pro nás v jeepney? - Cože?
- Ty jsi přijel tímhle? - To je úžasný.
- Takhle se to dělá. - Filipínská limuzína.
- Pojedeš prvně? - Jo.
Tak naložte kufry.
Nech je tu, jeepney čeká.
Teď věřím, že jsem na Filipínách.
Celý život o tom slyším a teď v tom jedu.
Filipínci jsou vynalézaví.
Víte, proč je to jeepney? Po Američanech tu zůstaly jeepy.
A Filipínci: „Tak z toho uděláme vozítka.
- Vyděláme na tom.“ - Jo.
- Páni. - Proto jeepney.
- To je původní Uber. - Jo.
- Oni s tím začali. - To je fakt.
- Tvoji rodiče tu žili? - Táta se tu narodil.
- Vážně? - Jo. Odešli, když mu bylo šest.
A vy jste tu nikdy nebyli?
- Ne, nikdy. - To je šílený.
Páni, jak starej je ten kostel?
- Asi dvě stě let. - To je šílený.
- Krása. - Páni.
A kdy se vaši přestěhovali do Iowy?
Táta emigroval do Iowy v šestý třídě.
- V šestý? - Jo.
Neuměli anglicky. A brali se na Filipínách.
- Jo. - Máma přiletěla v 21 letech.
Když jsem řekl rodičům, kam letím, dovezli mě na letiště
a rozbrečeli se.
A říkali mi, abych si to všechno vychutnal.
Bylo pro ně dojemný, že tuhle zemi uvidím.
Ahoj.
- Paráda. - Proboha.
A jsme tady.
To je ono. Česneková rýže!
Itlog! Longganisa!
To je filipínská snídaně!
To je ono. Přesně tak.
Proboha, je tady kočka! Ježíši Kriste!
- Jsem rád, že tu jste. - Díky za pozvání.
- Mám vás rád. - My tebe taky.
Prosím potlesk pro Andrewa Lopeze.
Ahoj.
Jak se všichni máte? Ahoj.
Je paráda poprvý navštívit Filipíny.
Je to úžasný, protože jsem mezi lidma, co vypadají jako já.
To je úžasný. Asiati mi nepřipadají stejní,
ale jak jsem vystoupil z letadla na Filipínách,
všichni mi říkali: „Ty vypadáš úplně jako Coco Martin.“
A já říkám: „Kdo je Coco Martin?“
Aby bylo jasno, je to filipínskej Tom Cruise.
Našel jsem si ho na mobilu a vypadal bych jako on, kdyby bral drogy.
Ale nikdy jsem nebyl mezi lidma, co vypadají jako já.
V mým městě bylo deset tisíc bělochů a já.
Byl jsem jedinej Asiat ve městě. Kdybyste tam chtěli do čínský restaurace,
šli byste k nám domů.
Tak moc bílo tam bylo. A jmenuju se Andrew Lopez.
Tušíte vůbec, jak to ty bílý mátlo?
Celej život jsem dělal prezentace o Asiatech,
protože žádný neznali.
A co jsem udělal ve třetí třídě?
Přivedl jsem do školy mámu.
Řekl jsem dětem, že jsem Filipínci
a to je ohromilo,
protože to slovo v životě neslyšely.
Myslely si, že mluvím o nějaký nemoci.
Na hřišti si povídaly: „Hele, slyšel jsi o tom Mexičanovi?
Jo, už se ví, že má Filipínce.“
Ale snažil jsem se.
A teď vstřebávám tuhle kulturu,
chci vás poznávat a seznamovat se,
takže jsem si hned zapnul Tinder.
Jo, je to na okruh 150 metrů,
tak ať se ozvou všechny nadržený holky tady.
Mám pas, můžu si nějakou vzít do Ameriky.
Obejmu tě, umeju tě, vezmu si tě a budu ti líbat pusu i zadek.
Tak do toho. Já Tinder miluju.
A nedělejte, že ho nemáte. Vím, jaký holky sem přišly.
Ty, co mají falešný obočí, mají v telefonu Tinder. Vím to.
Nebojte, u všech swipuju doprava.
Dneska máte šanci všechny, swipnu doprava každou fotku.
Nikdy doleva, protože hledám lásku.
Už ani nekoukám na fotky, dělám to v kapse.
Celej den swipuju doprava.
Ani nevím, s kým skončím na pokoji. Do toho.
Mám Tinder tak rád, že jsem se kvůli němu změnil.
Ještě chci bejt gay a kouřit péra, abych našel o to víc lidí.
Mám Tinder moc rád, je to nejlepší věc v mým životě.
I teď mám nataženej kondom.
Extra velkej.
Nesedí mi, ale cítím se jako černoch a balím víc holek.
A teď mluvím jako chytrej blbec.
Znám dost chytrejch blbců.
Jestli nevíte, co je to za lidi, seznamte se s chytrým rasistou.
To je chytrej blbec.
Dám vám příklad chytrýho rasisty. Jednoho takovýho jsem potkal.
Přišel a říká mi: „Čau, brácho.
Proč Asiati pořád používají hůlky?“
A já: „Tobě vadí Asiati?“ A on: „Jen mi přijdou příbory jednodušší.“
A já...
„Jo, máš pravdu.“
Moji rodiče jsou hrozně opravdoví. Jsou super.
Mám je rád. Vždycky se o mě starali.
Táta byl u letectva. Chtěl, abych se měl dobře.
Táta je soutěživej Filipínec.
A jak jistě víte, jsou to blázni. Poznáte to už z toho, jak kýchají.
Filipínci kýchají hrozně nahlas,
aby přehlušili ostatní. Je to úžasný.
Vy víte, o čem mluvím.
Jste v kostele, všude je naprostý ticho,
ale když táta musí kýchnout...
A ještě se povzbudí: „Pozdrav pánbůh!“
Máma byla skvělá. Praktikovala tu tvrdou lásku.
Když mě poprvý přistihla s pitím,
bylo mi 16 a měl jsem whiskey.
Máma mě s ní přistihla
a říká: „Proč piješ ten alkohol?
Víš, co to s lidma dělá?“
Pamatujete, když vás chytili s cigaretou?
A máma řekla: „Proč kouříš? Víš, co to s lidma dělá?“
A za trest vás donutila vykouřit celou krabičku.
Máma mě chytila s whiskey a říká:
„Proč piješ tu whiskey? Víš, co to s lidma dělá?“
A pak ji celou vypila.
Děkuju vám, jsem Andrew Lopez. Díky, mám vás rád.
Andrew Lopez!
A je tu další host. Zatleskejte Joeymu Guilovi!
Tak jo. Filipíny!
To je ono. To se mi líbí. Pokračujte.
Děkuju vám. To znělo jako prd.
Tleskejte, jestli mám pravdu. Hollywood potřebuje víc Filipínců.
Že jo?
Chci vidět první filipínskou kovbojku.
Co vy na to?
To není kůň, ale pantofle.
Zrovna jsem byl na 30. školním srazu.
Jo. A to jsem nematuroval.
Jenom jsem chtěl na večírek.
A byli tam všichni.
Když DJ zahrál první písničku, říkáme: „Moje hudba.“
Po dvou písničkách: „Moje klouby.“
Miluju filipínský oslavy, hlavně svoje.
Teta mě vždycky pozdraví urážkou.
Stává se vám to taky? Každej takovou tetu má.
Řeknu: „Ahoj, teto.“ „Co to máš s obličejem?“
„Co s ním je?“ „Vypadá takhle.
A co máš s krkem?“
Vezme baterku.
„Co bych měl s krkem? „Vypadá takhle.“
„To je moje přítelkyně.“ „Tak přítelkyně? Páni.
A kde máš tu hubenou?“
„Jsi protivná, teto.“ „Ale nejsem.
Jsem katolička.“
Je věřící. A taky hraje.
Měli byste ji vidět ve Vegas.
Vezme růženec, omotá ho kolem automatu. „Prosím, Bože.
Bože, já tě prosím!
Prosím, Bože!
Ať vyhraju, pane Bože.“
Pak zatáhne.
„Do prdele.
Co je to s tebou?
To mě nemáš rád?“
Byl jsem v nemocnici, přežil jsem rakovinu. Jsem za to rád.
Jo.
A sestřičky... Máme tu nějaký sestřičky?
Všechny jste královny.
Když jsem tam byl... Sestřičky toho mají moc.
Já říkám: „Sestři, pomozte mi.“
Všechny jen chodili kolem. „Sestři, počkejte
Jsem Filipínec!“
A ona: „Co? Proč jste nic neřekl?
Dala bych vám něco zdarma.“
Filipíny! Jsem Joey Guila, mockrát vám děkuju.
Mám vás rád.
Joey Guila!
Andrew Lopez!
Andrew Lopez.
To je pro Filipínce matoucí jméno.
Proto máme přezdívky. To je fakt.
Já se nejmenuju Jo Koy.
To je jen přezdívka.
Vidíte? Jste v šoku. „Cože?
On je podvodník?“
Je to přezdívka, kterou mi dala teta.
Teta Evelyn mi říkala Jo Koy, není to moje jméno.
Dělám komedii 30 let, od roku 1989.
A vystupoval jsem pod svým jménem, Joseph Glenn Herbert.
Naserte si! Proto jsem to změnil!
To je ono!
Protože na začátku vystupujete po klubech, barech a restauracích.
Máte tři minuty. Já se jenom představil a lidi se smáli.
„Joseph Glenn Herbert.“ Záchvat smíchu... „Sakra.“
Moje jméno bylo můj vtip.
A jednou jsem šel k tetě,
povídal jsem si se sestřenicí Monou.
A říkám: „Musím si změnit jméno. Kdykoliv vylezu na jeviště
a představím se, tak se smějou.“
A ona na to: „No jasně, protože máš na prd jméno.“
„To já vím. Musíme to jméno změnit.“
A ona: „Dobře, tak vynech příjmení
a nech si jenom prostřední jméno.“
„Joseph Glenn?“
A ona: „To je taky na prd. Tak jo.
Tak se zbav prostředního jména a příjmení posuň ke křestnímu.“
„To je pořád Herbert!“
A sotva jsem to řekl, do kuchyně přišla teta Evelyn.
A říká: „Jo Koyi, jez!
Jo Koyi, najez se!“
A v tu chvíli...
„To je ono.“
Říkala mi tak celej život, ale až když mi došlo,
že si musím změnit jméno, napadlo mě tohle.
„Budu si říkat Jo Koy.“ A to bylo v roce 1989.
Takže už 30 let si říkám Jo Koy.
A když vyšel poslední speciál,
měl jsem rozhovor s novináři.
A každý mi pokládal stejnou otázku: „Proč si říkáte Jo Koy?“
A já na to: „To nevím.
Tak to u Filipínců chodí. Dají vám jméno a pak vám říkají jinak.“
A je to pravda, nedávno jsem to říkal prvně.
Asi čtyři měsíce zpátky jsem byl ve Vegas a vzal jsem tetu Evelyn na jídlo.
Koukám na ni a říkám: „Teto Evelyn,
spousta reportérů se mě ptá na tu mojí přezdívku,
ale já ten příběh neznám. Můžeš mi říct,
proč mi říkáš Jo Koy?“
A pochopte, že je moc stará.
Podívala se na mě a řekla:
„Já ti neříkám Jo Koy.“
A já si říkám: „Bože, už je stará.
Už začala bláznit.
Přestalo jí to myslet.“
Měl jsem špatný pocit a říkám: „Ne, teto, to jsem já.
To jsem já, Jo Koy.
Já jsem Jo Koy.
Jsem Jo Koy, tvůj oblíbený synovec.
Jsem Jo Koy.“
A ona na to: „Já vím, kdo jsi.
Nejsem blbá.
Jen povídám, že ti neříkám Jo Koy.“
Tak říkám: „Co to povídáš? Neříkáš mi Jo Koy?
Děláš si ze mě prdel?
Mluvíš vážně, nebo co?
Třicet let jsi mi nic neřekla.“
A ona: „Jo, nic jsem neřekla,
protože si říkáš Jo Koy, tak jsem tě v tom nechala.“
„A 30 let mě necháváš v tom, že mi říkáš Jo Koy?
Přísahal bych, že když jsem u tebe byl,
řekla jsi mi, abych jedl, řekla jsi mi Jo Koy.
Mluvíš teď vážně?“ „Jo, já ti neříkám Jo Koy.“
„Tak jak...
Tak jak mi říkáš?“
A tohle je pravda. Jste připravený? Tohle vás rozbrečí.
Přísahám, že jsem to teprve zjistil.
„Tak jak mi teda říkáš?“ A ona: „Já ti říkám Jo Ko.
Jo Ko. To je tvoje přezdívka.“
A pokud vy doma nevíte, co to znamená,
„ko“ v tagalštině znamená „můj“.
Takže já jsem „můj Jo“. Jo Ko. No není to rozkošný?
Je to hrozně milý.
A já o tom neměl ani páru.
Říkám: „To je krásná přezdívka.“
A ona: „Jo! Ale ty si říkáš Jo Koy.
Já nikoho takovýho neznám!
V každým speciálu na Netflixu, Jo Koy!
Co to má být? To je Jo Ko!
Je to Jo Ko!“
Proč mi to neřekla 30 let zpátky?
Všechno zboží mám špatně popsaný.
Mám tu dalšího kamaráda, Ramona Ibangu. Taky nemá skutečný jméno.
Ale víte, s kým pracoval? S Drakem.
S J. Colem, Jay-Z a Beyoncé.
A to jsou taky přezdívky.
Vážně. No, Beyoncé ne.
Ale já si myslel, že jo. Tak fajn.
Znáte ho jako Grammy oceněného producenta Illminda.
A my jeho hudební magii vzali zpátky domů na Filipíny.
Tak sledujte.
STUDIO
Čau.
- Jak je, brácho? - Legendární Illmind.
Jak se máš? Děkuju. Jak se vede?
- Fandím ti. - Díky, já tobě taky.
- To je divoký. - Jo. Nevěřím, že tu jsem.
Musíme Joovi nahrát intro.
- Chci použít nějaký originální zvuky. - Jo, v tom jsme zajedno.
Teď máme šanci představit Americe filipínskou kulturu.
Můžeme ty kultury spojit. Tak se dáme do práce. Do toho.
To zní parádně.
Jaký je tempo?
Osmdesát pět.
Dáš tam devadesát?
Tak jo.
Odkud máš tu kytaru? Máš u sebe tu nahrávku?
- Ta je moje. - Tvoje?
- Máš tu něco? - Jo.
To je šílený.
Ty bubny můžou být v pozadí.
Jen počkej, budou tam šílený bubny.
- Dobře, to bude stačit. Tak jo. - Co nějaký domorodý zvuky?
- Pusť mi to. - Jo?
Nemůžeme...
Můžeš to zapojit a importovat tam ty úseky?
Já vezmu ten první kousek a srovnám je.
Kdybys tam přidal nějakou basu...
Věř mi. Máš to mít.
- Chci ten zpěv. - Dobře.
Pak to zkusím spojit dohromady.
- Zpěv a bicí. - Dobře.
- A ty pak přidáš hlubší bubny. - Dobře.
To se mi líbí.
Napadlo mě to dát na začátek, kde to najíždí.
A po tom intru by mohl někdo křičet...
- „Další bláznivej Filipínec.“ - Jo.
„Další bláznivej Filipínec.“
- A pak přijde rapper. - Tak jo.
- To je pecka. - Dobrý?
To se mi líbí.
Dobře, začnete po osmým taktu.
- Osm taktů. - Tak do toho.
Jsi můj lodi, Illminde!
- Víš, co to je? - Ne.
- To znamená idol. - Páni.
- Zpívá skvěle. - Jo.
Přichází...
Jo...
Koy!
Chci slyšet pořádnej potlesk!
To je šílený.
- Ahoj. - Jo Koy je tady.
Muž, mýtus, legenda.
- Jak je? - Kamaráde.
- Ille! Mám tě rád. - Ahoj.
- Jsem rád, že tu jsi. - Neskutečný.
To je šílený. Jo Koy osobně.
- To se vsaď. - Mám radost. Je to úžasný.
- Líbí? - Je to pecka.
- Co myslíš? - Jo.
Celej svět se spojuje. Tohle jsme chtěli.
Ty máš úžasnej příběh, kterej může lidi inspirovat.
Rozumíš? Teď můžeme oslovit novou generaci.
- Ukážeme jim, co jsme zač. - Jasně.
A tyhle tři děti to inspirovalo.
Dáváme našim lidem šanci si uvědomit, co můžou dokázat.
- Přesně. - Vypadají jako my, mají stejný kořeny.
- Správně. - A mají na to.
Tohle jsme dlouho neměli.
- Ne. - Tuhle vizi.
„Můžu dělat hudbu, když to dokázal Illmind.
- Můžu vyprávět vtipy jako Jo Koy.“ - Jo.
„Taky to dokážu. Nemusím být zdravotní sestra.“
To je fakt. Je to pravda.
Sakra, jsi frajer. Mám tě rád.
Těším se, až s tím vyrazíš do světa.
- Bude to paráda. - To bude. Musím to slyšet.
Zatleskejte Illmindovi.
To bla paráda.
Slyšíte? To je originální hudba.
Originál z Filipín.
A je to spolupráce s mým kámošem DJem Medmessiahem.
Tak mu zatleskejte, je tady s náma.
Líbí se mi, co tu dnes děláme.
Není nic lepšího. Díky, Illminde.
Díky, DJi Medmessiahovi. Děkuju vám.
A je tu můj kamarád Andrew Orolfo,
aby ochutnal pravý filipínský jídlo,
který vařila moje rodina na originálním farmářským trhu.
FARMÁŘSKÝ TRH, QUEZON
Andrew!
Jak je, zlato?
Tak jdeme.
Chtěl jsi snídani, tak ji dostaneš.
Tohle je farmářský trh.
- Moje sestra Gemma. - Ahoj.
- Jak se vede? - A to je moje teta.
- Tetička Ofie. - Pojď sem.
- Vítej na Filipínách. - Moc děkuju.
Chci pro tebe jen to nejlepší filipínský jídlo,
když ses konečně vrátil domů.
- Tak něco vybereme. - Jo.
- Tak který? - Jedině tyhle.
- Tyhle? - Dobře.
Vítejte v oddělení kuřat. Tady seženeme úplně cokoliv.
Křídla, stehna, prsa. Nebo prostě pytel kuřecího.
A vy jste?
Říkejte mi Lodi.
Lodi? Takže Idol?
To na Filipínách znamená „idol“.
Ve skutečnosti se jmenuje Ludi.
Sakra, ona je vážně Ludi.
- Moje chyba. - Je to Ludi.
Ale jste můj idol. Bum.
- Moc vám děkuju. - Děkujeme vám.
- Jdeme jíst. - Díky.
Bavíš se?
Tohle je parádní zážitek.
Že jo? Nemůžu se dočkat. Sestra nám teď vaří jídlo.
Nechali nás vařit v restauraci.
V Americe nemůžeš přijít do restaurace
a půjčit si jejich kuchyň. To by koukali.
- Já miluju kuře adobo. - Jo.
Máš chutě, co tě vrací do dětství?
Jo, mám to kuře dělávala pořád.
Pořád si pamatuju ten hrnec.
- Jo. - Myslím, že ho pořád má.
Když kamarádi ochutnali kuře adobo, byli nadšený?
- Chutnalo jim to. - Příšerně.
Donesl jsi někdy někam lumpie?
- Byli nadšený? - Pokaždý.
Tak proč světu ukazujeme jenom balut?
Už dost!
Kolik ti bylo, když jste odešli?
Byl jsem tu jako dítě, nebylo mi ani deset let.
- Vážně? - Byli jsme tu tak týden.
Když jsi začal s komedií,
napadlo tě, že se někdy vrátíš na představení domů?
- Nikdy. - Že ne?
Nenapadlo by mě, že tady budu.
Protože jsem vyrostl v Americe.
Vlastně jsem měl strach, že budu vystupovat na Filipínách.
- Vážně? Jo? - Jasně.
Pořád jsem měl divnej pocit,
že tady můj humor nepochopí.
Koho myslíš?
- Kohokoliv? - Přesně tak.
Filipínce obecně.
Zaprvý, komedie je komedie.
- Jo. - A vtip je vtip.
Nebudou se smát, jen když nebudeš vtipnej.
- Ne? - Je to tak.
Ale došlo mi, že nejsem jedinej Filipínec, co takhle přemýšlí a vypadá.
Máme společnýho víc, než jsem tušil.
No jo.
Jsem rád, že tu jsem. Těším se na vystoupení.
- Bezva. A teď se najíme. - Tak jo.
Hotovo!
- Teto! - Děkuju.
Kuře adobo.
Upo, kuře adobo a česneková rýže.
Tohle jsem dělala já.
Tohle mám nejradši. Kuře adobo je nejlepší.
Nejlepší jídlo.
A na Filipínách ho jíme rukama.
- Nemáte vidličku? - Josephe!
Prostě to sněz! Dělej!
Sněz to.
Výborný.
Dámy a pánové, můj kamarád Andrew Orolfo.
Tak jak se vede?
Bavíte se? Je to fajn večer?
Já se mám fajn. Trávím čas s tátou.
Koupil si teď ty měnící brýle.
Víte, co to je?
Jestli ne, tak jsou to ty brýle, u kterých se sami zatmavují skla
a nikdo s váma pak nechce spát.
Podle mě jsou směšný.
Nevím, jestli je tady někdo má.
Jestli jo, nechci to vědět. Neměl bych k vám žádnou úctu.
To jsou ty brýle? Jsou to ony?
Podívej se do toho světla. Jen žertuju.
Beru to zpátky. Jestli ty brýle nosíte,
tak mi řekněte, že je zrovna máte, než se mnou začnete mluvit.
Protože když jsem mluvil s tátou, změnili se během rozhovoru.
A já takovou urážku nikdy nezažil.
Při tom rozhovoru jsme přecházeli zevnitř ven
a ony se zatmavily.
Tak jsem mluvil rychleji, jako by mi docházel čas.
Ale to je můj táta, je docela praštěnej.
Je to blázen.
Dokonce volil Trumpa. Takovej on je.
A mně to přišlo šílený, protože jsem netušil,
že vůbec má občanství.
Ale vídám tátu často,
asi se snažíme nahnat ten ztracenej čas.
Rodiče se rozvedli.
Kdo tu je z rozvedenýho manželství?
Je to vaše chyba. A...
Jen žertuju.
Rodiče spolu nejsou. Rozešli se, když mi bylo asi dvanáct.
A já to pak zjistil, když mi bylo patnáct. No jo.
Dlouho jsem to netušil.
Jednou se ptám mámy: „Kde je táta?“
A ona: „Já věděla, že jsem na něco zapomněla.“
Ani moje sestra to nevěděla, když jsme vyrůstali.
Protože když s námi žil, nevěnoval se nám. Už tak byl pořád pryč.
Neměli jsme k němu silnej citovej vztah.
Bylo to takhle. Někdy jste na večírku a povídáte si se dvěma lidmi.
A ti dva se do toho rozhovoru ponoří
a vy nic moc neříkáte,
takže tak pomalu začnete couvat.
A pak si založíte novou rodinu. Znáte to?
Jo.
Ale pořád jsme v kontaktu.
Zrovna si našel novou práci. Řídí teď školní autobus,
což mi připadá hloupý.
Tohle dítě do školy nevozil,
ale všechny ostatní vozí?
Tak fajn.
Já žiju v Kalifornii.
Máme tam hodně zemětřesení.
Než budu mluvit dál, víte, co je Richterova škála?
Dobře. Já nad tím přemýšlel
a je šílený, že způsob měření síly zemětřesení
se dá použít i na velikost péra.
Jo, někdo už to pochopil. Zamyslete se.
Máte třeba 3,5
a řeknete: „Cítila jsi to?“ Ne, nikdo to necítil.
Co? Hustý, ne?
Pak 5,5 až šest, to už ujde.
S tím se setkáte nejčastěji.
A upřímně, je to nejlepší varianta. Ticho.
A 6,5 až sedm, to si říkáte: „Tak to je síla.
Jako dalo se to zvládnout,
ale příště to chce lepší přípravu. “ Rozumíte?
A cokoliv nad osm už je:
„Proboha, všechno je zničený.
A můj pes umřel.“ Co? Cože?
To je můj oblíbenej vtip.
Protože na chlapech poznám, která část se jich týká,
když o ní zrovna mluvím.
Spousta z vás u trojky vypadá smutně.
A u osmičky tenhle žďuchnul do svojí holky. „To jsem já.“
A ona zjevně souhlasí.
Dobře, to je celý. Moc vám děkuju, ahoj.
Andrew Orolfo!
Dnes jsme viděli Američany z Filipín
poprvý vystoupit na Filipínách.
A můj další kamarád se narodil přímo v Manile.
Správně, přímo tady v Manile.
A teď jezdí po celým světě. Potlesk pro Iñiga Pascuala!
Moc děkuju, Jo!
To je písnička „Catching Feelings“.
To byl Iñigo Pascual!
Jo! A tohle je konec vystoupení!
Takhle to končí! Pořádně zatleskejte, lidi!
To je ono. Tohle byl můj splněnej sen, lidi!
Vážně. Byl to splněnej sen,
jsem moc rád, že jsem se vrátil domů
a oslavil tady naši společnou kulturu
se všemi diváky doma.
Snad jsme vás pobavili
a snad jsme vás inspirovali k oslavě vaší vlastní kultury,
ať je jakákoliv. Oslavujte ji, přijměte ji.
A co je hlavní,
měl jsem tady i svého syna, dámy a pánové.
Poprvé jsem ho s sebou vzal na Filipíny!
Tady je! To je můj kluk!
Jo!
Mám vás rád! Dobrou noc!
Překlad titulků: Mirka Spudilová