Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
21 maj, 2020 los angeles, kalifornien
Klockan är halv nio på morgonen.
Ni undrar varför jag är vaken så här dags.
Det är en lång historia.
Jag började lite oväntat på ett nytt album
och då tänkte jag mest:
"Jag skriver låtar i karantän," och de blev...
Det blev ett album väldigt fort
och riktigt vackert, förvånande nog.
Så...
Man kan inte gå in i studio, för allt är stängt,
och jag har inte spelat in nån annanstans.
Jag vet att folk gör så här hela tiden,
så det är ju inte så märkvärdigt, men jag tycker det är läskigt.
Vi har byggt en hemmastudio här i huset.
Idag ska jag lägga på sångstämmor här hemma hos mig.
Det ska bli jättekul.
Där borta är min inspelningshörna
och vid den andra väggen... Laura!
ljudtekniker
-Hej! -Hejsan.
Jack?
Jösses!
Det är som om du är här, fast du sitter i New York.
Det här är läskigt, jag har inte gjort så förr.
Galet.
den 24 juli 2020
släppte taylor swift sin överrasknings- platta, hennes åttonde studioalbum
under covid-19-nedstängningen.
musikerna spelade in separat på mils avstånd
och albumet mixades vid long pond studio
taylor och hennes kolleger kunde aldrig spela ihop
...förrän nu
long pond studio, utanför new york, september 2020
-Första dagen i samma rum! -Skål! Ja.
Första ögonblicket.
Det är så knäppt.
När nedstängningen hände
blev jag helt vilse och utan mål...
Så var det under de tre första dagarna.
Sen mindes jag
-hur vi möttes för ett år sen. -Ja.
Jag kom till The Nationals show, och vi pratade efteråt...
grundare av the national
& big red machine medproducent
...och du var så trevlig. "Hur skriver ni låtar?" undrade jag.
"Vi bor ju på så olika platser, och jag gör nya spår
och skickar runt dem och till Matt."
Jag tänkte för mig själv:
"Om jag kunde få jobba med nån som jag gillar så mycket
och som jobbar så där, det vore verkligen kul."
Sen stängde man ner allting och jag messade till dig:
"Har du lust att jobba? Skulle det funka just nu?"
"Jag vet inte om det är ett riktigt sms", tänkte jag,
Är det ett prank? Nån kompis...
Jag tänkte: "Är det nån som driver? Nej."
Jag kände också...
Ett skäl att det landade hos mig, var att...
medproducent
...i all nedmontering av det liv vi känner till i pandemin
har man två val.
Antingen hänger man fast för att få det att funka
eller så säger man: "Okej, vi får välja en ny väg,"
och skaffar sig lite tåga.
Jag tycker det var ett spännande grepp på pandemin:
"Allt är i en enda röra, jag får skriva om det."
Ja.
Jag sa inte ens till mitt skivbolag förrän en vecka före release
-att albumet fanns. -Hur kändes det samtalet?
Otroligt.
Jag trodde det skulle bli stressande
och att jag skulle bli tvungen att försvara mig
och med darrande händer säga: "Jag lovar att jag vet vad jag gör.
Jag vet att det inte finns nån riktig singel
och det blir ingen stor pophit, och jag kan inte..."
Men på bolaget sa de: "Vad du än vill göra, så stöttar vi dig."
Är ni redo att spela upp hela grejen?
Jo, ja, det är nog viktigt att vi spelar den.
Det behövs säkert för att jag ska känna att det är ett riktigt album.
-Det känns som en hägring. -Ja.
Har aldrig gjort en sån här platta förr.
Inte jag heller.
Ja.
Det kanske aldrig händer igen.
Det kanske är så här man ska göra album.
Den här gången funkade det.
Det handlar om den totala osäkerheten i själva livet
som skapar ändlös ångest,
men också släpper
den press man vanligen har över sig.
Om vi måste kalibrera om allting
borde vi börja med det som vi älskar allra mest.
Det var nog det vi gjorde, omedvetet, med det här.
-Helt och hållet. Exakt så. -Ja.
Om allt tänker faller sönder så gör vi en skiva.
Jag var så glad att vi gjorde det, för det visade sig
att alla behövde gråta ut, som vi.
spår 1: the 1 av taylor swift och aaron dessner
Lustigt, jag kände att du fångade hela idén
med plattan i den låten.
Det är nåt med hur "the 1" börjar,
"I'm doing good. I'm on some new shit. Been saying 'yes' instead of 'no',"
och jag tänkte: "Menar hon skriva låtar med mig
och allt sånt på samma gång, eller nåt som..."
Det har fått en sorts ny och dubbel mening.
Att börja albumet med ord som
"I'm doing good. I'm on some new shit. Been saying 'yes' instead of 'no',"
Det handlar om en situation där låten skrevs för
att upplysa en ex-älskare om hur ens liv ter sig nu
och detta i en positiv anda.
Men det rör sig också om hur jag, kreativt sett, menar "Jag säger 'ja'.
Jag släpper en platta vid värsta tänkbara tidpunkt.
Jag gör saker ihop med nån som jag alltid velat göra saker med
lika länge som jag varit The National-fan.
Jag tänker säga 'ja' till olika saker."
-Ja. -Och det funkade.
spår 2: cardigan av taylor swift och aaron dessner
Så vackert.
-Det var så kul! -Ja.
Jösses, det här är så ballt!
Riktigt, riktigt ballt. Fattar ni?
-Vet ni vad? Riktigt ballt! -Ja, det var snyggt, ja.
spår 3: the last great american dynasty av taylor swift och aaron dessner
När du sände mig ljudspåret för "last great american dynasty,"
hade jag velat skriva en låt om Rebekah Harkness
sen 2013, tror jag.
Jag kom inte på nåt bra sätt
för det fanns inget spår som kunde passa in
som kunde innehålla en historia om nåns hela liv och så
-och röra sig mellan generationer. -Nej.
När jag sen hörde den, tänkte jag: "Jisses, där är ju min början.
Det här är mitt ögonblick. Nu kan jag skriva om Rebekah Harkness."
Den låten är så mycket folklore för mig,
för det handlar inte om dig, och ändå helt och hållet om dig.
-Det är som... -Det är sån countrymusik,
du vet, en berättelse inom countryn som...
En kille gjorde så här Och en tjej gjorde så där
Sen träffades de Och deras unge blev jag
Precis! Just det. "Och det är mig som det här handlar om."
Ja. "Jag blev den ungen." Det är så bra.
-Jag utmanar dig med detta. -Man lyssnar på country,
och man bara darrar i hela kroppen.
Trots att det dröjer ända till slutet, när alltihop vänder
fastän det handlar om nån annan
avslöjar det liksom allt.
Det blir så djupt personligt.
Det drabbar en mitt i magen när man hör det till slut.
Tack.
-Det är riktigt bra. -Du.
spår 4: exile (med bon iver)
av taylor swift, william bowery & justin vernon
Jag önskar bara att de två medförfattarna var här.
-Vilka då? -Justin Vernon och William Bowery.
Justin är bara bäst.
William har jag aldrig träffat.
Det har diskuterats en del om William Bowery och hans identitet
för det är ingen verklig person.
Är det inte?
Jack.
Jag driver lite med er.
Lite, det kunde ha pågått för evigt.
Vadå?
-Vem då? -När då?
William Bowery är Joe, så vitt vi vet.
Joe spelar piano så fint och han spelar jämt,
hittar på saker och skapar grejor.
"exile" var så galen
för Joe hade skrivit hela pianopartiet, som...
Bon Iver sjöng sin del.
Jisses.
-Och jag... -Texten också?
-Ja, han sjöng den bara... -Jösses.
...precis som första versen låter.
-Oj. -Jag blev helt förtrollad
och bad honom att vi kunde fortsätta skriva den.
Det var självklart att det var en duett
för han har en sån djup röst som lät så fint
-när den håller sig nere i lågt register. -Ja.
Vi är ju riktigt stora Bon Iver-fans.
-Så coolt. -Aaron känner honom ju.
Jag vågade inte föreslå det.
Men... När jag sände den till Aaron, tänkte jag:
"Det här kan bli en duett. Fast med vem vet jag inte.
Vem kunde det bli? Vem tror du kunde passa för det här?"
Aaron svarade: "Jag tror Justin skulle gilla det."
Och du sa: "Tror du? Det vore spännande."
-Det kunde jag aldrig säga. -Gick det faktiskt till så?
Nej, jag kunde inte säga orden.
För om jag hade sagt nåt, och han hade vänt sig till Justin,
och Justin hade sagt nej, hade det gjort så ont.
Spännande.
När vi pratade om det tänkte jag:
"Han kommer att bli riktigt inspirerad av det."
Sen skickade vi det till honom och han gillade det.
Sen var det bearbetningen och det han skickade tillbaka.
Han skrev... Vi bad honom inte att skriva nåt,
-men han skrev, typ... -Han skrev en sån fin övergång.
Han skrev...
...och så, hela biten.
Jag tänkte för mig själv: "Det här händer aldrig.
Justin kommer att ändra sig
för sånt här inträffar inte i min verklighet.
Aldrig i livet att det händer.
Han spelar in sången
och sen vill han inte vara med på plattan."
Men så blev det inte.
Han är visst med på albumet och han är så himla cool.
Och det hände visst.
på grund av pandemin, uppträder justin vernon från eauclaire i wisconsin
spår 5: my tears ricochet av taylor swift
Var ska vi börja? För mig börjar alltihop
med "my tears ricochet."
Ja, kronologiskt sett kom den först.
Den skrev jag ensam.
Det är en av plattans sorgligaste låtar.
Jag tycker att det är en av dina bästa låtar.
Tack.
Därför fick den bli spår fem.
Att välja ut ett spår fem ställer ju lite krav
men jag visste från dag ett att det skulle bli den.
-Det är en låt om karma. -Ja.
En sång om girighet.
Om en person som kunde vara en bästa vän,
ens partner och den man litar på mest i livet,
som sen kunde bli ens värsta fiende.
Den som vet precis hur man sårar, eftersom det var den man litade på mest.
-Det är ju det värsta sveket. -Ja.
Påminner om dem som skiljer sig,
från en person de lovat att stanna hos för evigt
och som sen blir den person de snackar mest skit om.
Ja, det är det ultimata sveket, när nån
förstör dig inifrån.
När jag skrev låten slog det mig
att i alla superhjältars saga
är hjältens nemesis en bov, som en gång var hans bästa vän.
Ja.
Ungefär så.
Om man tänker igenom det
hur det finns ett underbart ögonblick i början av en vänskap
när dessa personer inte vet om att de en dag kommer att hata varandra
och verkligen försöka ta kål på varandra.
Det är sorgligt och förfärligt.
Men det ger låten ett övergripande perspektiv som är så unikt
för de är båda fantastiska, men ibland skriver du på stundens ingivelse.
Då säger du, typ: "Detta har hänt, och så här känner jag."
Det älskar jag, men den här låten
är intressant, för det är den första där det har hänt.
Det blev ett sånt stort tema, och det är ändå så subtilt.
Det är mycket subtilt, och kommenterar hela upplevelsen av det.
Det är kraftfullt för mig.
spår 6: mirrorball av taylor swift & jack antonoff
På folklore finns det många låtar som hänvisar till varann,
och en av dem som jag gillar är hela sången "this is me trying"
som får en hänvisning i "mirrorball."
Det är: "I've never been a natural. All I do is try."
Jag minns att den var spännande, som du skrev ner.
För du sa det, och gjorde det, och sen sa du, typ:
-"Borde jag säga så? Borde jag..." -Jag tänkte: "Är det för sant?"
Och som med "mirrorball". Ibland när jag skriver ett instrumentalt spår
trycker jag på "play" och får genast syn på en bildscen.
Det här var en sån gång, när jag fick syn på
en ensam discokula, blinkande ljus, neonskyltar,
folk som dricker öl i en bar,
några enstaka danspar på golvet.
Som en sorts ledsam, ensam upplevelse i månljuset
mitt i nån stad där man aldrig har varit.
Och då tänkte jag bara:
"Okej, vi har discokulor över dansgolvet,
för de reflekterar ljuset.
De bryts en miljon gånger och det gör dem så blanka.
Såna människor finns det i samhället också.
De hänger där, och varje gång de visar sig sårbara, roar de oss."
-Ja. -Och...
"När man lyser på dem är det ett glittrande, fantastiskt ting
men sen när ljuset inte finns på dem
är de där ändå, på en piedestal, fast ingen ser på dem."
Vi älskar den myten och den har vi skapat åt folk.
Ja, det är hela...
-Typ: "Var sårbar" -Var sårbar.
"Var rolig. På ett ledsamt sätt, på ett coolt sätt, ledsamt sätt."
-Ja, och när ljusen släcks, var vanlig. -Ja.
Det är en metafor för kändisskap, men även för
så många som måste känna...
Alla andra känner att de måste "knäppa på" sig, för vissa personer.
Man har vissa olika versioner av sig själv för vissa personer.
En version för jobbet, andra versioner för vännerna,
ytterligare andra versioner inför en annan typ av vänner.
En speciell version av sig själv med familjen.
-Ja. -Alla måste kunna duplicera sig...
...eller känner att de måste, på olika sätt, duplicera sig.
Det tillhör konsten att vara människa men det är också utmattande.
Och så lär man sig
att var och en av oss har förmågan att byta skepnad.
-Absolut. -Men vad gör det med oss?
Det är också den första gången, och kanske en av få gånger,
som tiden vi lever i faktiskt finns med i texten.
Jag tror att pandemin, nedstängningen och alltihop
löper genom detta album som en tråd, för det är ett album
som låter en känna av sina känslor, som en produkt av isoleringen.
Det är en produkt av allt grubblande över
vad vi är som människor, bla, bla, bla.
Men det är första gången i övergången som nån säger:
"They called off the circus, burned the disco down
when they sent home the horses and the rodeo clowns."
Den låten skrev jag när jag upptäckt att alla mina shower hade bokats av.
Jag går fortfarande den balansgången.
Jag försöker ändå få er att skratta åt mig.
Jag inser att jag ännu försöker, med att skriva all musik
och jag har ju en ursäkt att bara sitta still och göra ingenting
men jag kan inte det,
-och jag vet inte varför det är så. -Du fattar inte.
Men det gör det hela för mig till ett utmärkt pandemi-tids jobb
utan att handla om pandemin.
Det handlar om erfarenheten av det som händer en artist
som genomlever en pandemi.
-Ja, man börjar där... -Man börjar drömma.
Japp.
spår 7: seven av taylor swift & aaron dessner
Med "seven" började jag se tillbaka på det.
Jag har jämt undrat...
När jag ser en unge få ett raseriutbrott i mataffären
tänker en del av mig: "Du, jag känner med dig!"
Typ: "När slutade jag med det där när jag blev upprörd?"
Typ: "När slutade jag bli så upprörd att jag slängde mig på golvet
och kastade ett flingpaket på mamma?"
Det har ju inte försvunnit, men vart tog det vägen?
-Ja. -Den känslan.
Vi känner ju fortfarande så, men vad är det nu?
Tanken är så här: Föreställ dig mig, innan jag blev väluppfostrad.
Jag brukade vråla så fort jag kände för det.
Vi kan ju uppenbarligen inte få utbrott hela tiden
och vi får lära oss att det inte går för sig,
men nånting går förlorat också.
spår 8: august av taylor swift & jack antonoff
Det är en märklig upplevelse att jobba med dig.
Aaron förstår det. Jag är allvarlig, för det är:
"Här är låten. Vänta, nu kommer övergången.
Nej, här är en bättre övergång. Okej. Nu har jag en perfekt övergång.
Sen har vi en grej efter övergången och den ska in..."
Det där skrev jag i sångstudion.
Ja! Den här serien med...
Om man hör hur det här lapptäcket blir en helhet som förs samman,
tyckte jag...
Jag älskar det du gjorde på den låten.
-Det är helt otroligt. -Tack, jag gillar det du gjorde på den.
Och jag har, liksom i huvudet, kallat flickan i "august"
-antingen Augusta eller Augustine. -Så fint.
-Jag gav henne det namnet i huvudet. -Det förändrar ju det hela för mig.
För mig var hon helt namnlös, men nu är det för alltid ändrat.
Det som hände i min skalle var
okej, "cardigan" är ur ett Betty-perspektiv
typ, 20-30 år senare, som ser tillbaka på en kärlek
som var så där tumultartad.
Jag tror att Betty och James blev tillsammans sen.
-Eller hur? -Intressant!
I min skalle blir hon ihop med honom, men han var inte snäll.
"august" handlar om
tjejen som James hade den här sommaren, va?
Hon verkar som en dålig flicka, men hon är egentligen inte så dålig.
Hon är i själva verket mycket känslig och föll verkligen för honom.
Hon försökte vara cool och se ut som om hon var likgiltig
för det är sånt som tjejer måste.
Hon försökte få honom att tro att hon inte brydde sig
men hon trodde verkligen att de hade nåt allvarligt.
Sen tar han tillbaka Betty.
Tanken att det finns nån riktigt ondsint tjej
som nån gång tar ifrån en ens kille
är faktiskt en myt, för så brukar det inte gå till.
Alla har ju känslor och vill bli sedda och älskade
och, som Augustine: allt hon ville ha var kärlek.
Det gillar jag så mycket i "august", att det inte är nån dröm.
Fastän det låter så.
Den situationen känns bekant.
-Att bli så där tagen med storm. -Ja.
Hela den låten började med att jag skrev ner i min telefon
"Meet me behind the mall" för länge sen, och jag ville ha med det i en låt.
Jag älskade det.
spår 9: this is me trying av taylor swift & jack antonoff
Jag har tänkt på beroende och jag har tänkt på folk som,
antingen de lider av mental sjukdom
eller om de lider av annat beroende eller om de kämpar med sin vardag.
Ingen klappar dem på axeln varje dag
men varje dag får de kämpa mot nånting.
Det finns så många dagar då ingen ger dem nån cred för det.
-Ja. -Och därför,
hur ofta måste folk i en sån inre kamp
vilja säga till alla i rummet:
"Ni har ingen aning om hur nära det är att jag går in i mörkret igen"
-eller "Ni anar inte." -Ja.
"Ni anar inte hur svårt det är att komma till en punkt
-som ni ändå tycker är bara skit." -Ja.
Sånt tänker jag mycket på.
Tanken att man gör sitt bästa, eller försöker,
är det bara en person som känner till. Är man där, vet man om det.
Det är så svårt, och det får jag ut av låten,
när man gör sitt allra bästa, och det inte duger.
-Japp. -Och det gör det sällan.
Ja.
Det är en väldigt isolerande känsla
som är rätt underlig,
för det är den känslan som innesluter oss alla.
För vi gör alla vårt bästa, och känslan är att det aldrig duger.
Ja, jag tänkte att den första versen
om en som har nån sorts livskris
och som har försökt och misslyckats
också i sitt förhållande,
har rört till det med folk som den älskar,
har svikit varenda en,
och drivits mot ett slags klippavsats,
och sitter i sin bil och tänker: "Jag skulle kunna...
...göra precis som jag vill just nu, och det skulle påverka allt hädanefter."
Men han backar tillbaka, kör hem och...
Det gillar jag. Tanken att inte köra ner i stupet är ju att försöka.
Ja.
Det ultimata försökandet.
Ja. Andra versen sen handlar om...
...den som känner att den fått allt i livet.
Jag tror att det finns mekanismer under vår skoltid,
i high school eller så, som klappar oss på axeln för nåt vi gjort.
Sen finns det folk som slutar skolan
med mindre förmåga att åstadkomma guldstjärnor.
Sen måste man fatta en massa beslut och bereda sin egen väg
och det finns ingen fastställd klasskurs man kan välja.
Många känner sig nog överväldigade av just det.
Jag tänker på den personen som har gått riktigt vilse i livet,
börjar dricka, och varenda sekund försöker att låta bli.
Ja.
spår 10: illicit affairs av taylor swift & jack antonoff
Detta är det första album där jag släppte behovet
att vara hundra procent självbiografisk
för jag kände att jag behövde det
och att fansen behövde höra,
typ, en berättelse om mitt liv långt från tidningsrubrikerna.
Det blev faktiskt lite begränsande till slut
för att skriva låtar är så mycket mer
än vad man just känner i sitt eget narrativ.
Det här var första gången som jag...
Det triggades nog en del av att jag såg så mycket film varje dag.
Jag läste böcker varje dag.
Jag tänkte på andra människor varje dag.
Jag befann mig utanför mitt eget jag.
Och så blev det som...
Det har nog varit det bästa med det här albumet
att det har fått lov att finnas till på egna meriter:
"Folk lyssnar på det här
för att det berättar om nåt man kan läsa i tidningen."
Intressant.
För mig är det en helt ny upplevelse.
spår 11: invisible string av taylor swift & aaron dessner
"invisible string," ja.
När jag först fick höra ljudspåret
tänkte jag: "Jag måste skriva nåt som passar detta,"
och rätt snabbt kom jag på det här med ödet.
Ibland hamnar jag i ett kaninhål
där jag tänker på hur saker händer. Jag gillar den romantiska tanken
på att varje steg man tar,
för en närmare stället som man borde vara på.
Liksom ledd av den här tunna "invisible string".
Jag minns när jag köpte en liten gitarr med band av gummi,
som du också har nu, men den här var...
Ja, du fixade en åt mig och skickade den...
Det var otroligt när jag öppnade, en sån vacker...
En gitarr från 50-talet?
Från sent 50-tal som renoverats
så att banden dämpar strängarna, och det låter urgammal.
Den liksom skriver låtarna åt en,
för det är så kul att spela på den.
Det var det första jag skrev med den
och sen skrev du den här fantastiska låten som handlar om ödet.
Det blev en andra gång då jag kände hur vi slumpmässigt löste ett problem,
och den galna kemin hände mellan oss.
Du tog exakt det jag hade skrivit
och det var som om vi satt i samma rum och skrev.
Jag skrev strax efter att jag skickat en bebispresent till ett ex.
Jag tänkte mest: "Ah, livet är underbart!"
Jag tänkte också att det är det sluttecknet på att livet är underbart.
spår 12: mad woman av taylor swift & aaron dessner
"mad woman."
Första gången jag hörde pianopartiet som du skrivit
kände jag liksom... Det finns hotfulla stråkar därunder.
"Ah, det är kvinnligt raseri", tänkte jag.
"En låt om kvinnligt raseri, det måste vara det."
"Nu måste jag fundera ut hur man gör kvinnligt raseri av detta."
Sen tänkte jag att...
...det mest provocerande för en kvinna
är det här bedrägeriet.
I århundraden har vi förväntats absorbera manligt beteende i tysthet.
Ta till oss i tysthet, vad än killen tar sig till.
Och oftast i vårt upplysta tillstånd,
vårt nya, modiga tillstånd reagerar vi på uselt manligt uppförande
eller på nåt som nån gör som är fullständigt opassande,
så reagerar vi,
och den reaktionen behandlas sen som brottet självt.
Ja.
Det har uppstått situationer där...
Rätt nyligen, med en som är skyldig till detta i mitt liv.
Det är en person som får mig att känna
eller försöker, att det är jag som har gjort fel,
genom att ta till försvar mot sina egna synder.
"Jag har inga rättigheter att reagera, jag är bara galen," heter det.
"Ingen rätt att reagera, jag är bara arg.
Ingen rätt, jag är bara helt fel ute."
Du gav mig den musikaliska botten att göra en poäng av det
som jag slitit så hårt att komma på.
Hur skulle jag säga det... varför det kändes så fel?
spår 13: epiphany av taylor swift & aason dessner
Jag kände rätt starkt att det borde finnas stråkar nånstans på plattan
för när vi närmade oss slutet var det bara akustiskt piano.
Du är så bra med stråkarrangemang,
och Bryce är... ja, så genial.
bryce dessner - medlem i the national stråkarrangemangen för folklore
Jag kände att det borde finnas nåt ögonblick
med en låt som inte lät som nåt annat jag gjort
och som kunde träna den där muskeln som jag vet att du har.
När jag hörde det tänkte jag:
"Tänk om jag skulle berätta en sporthistoria."
För jag hade just sett The Last Dance,
och tänkte bara i sporttermer
med vinnare och underdogs, och sånt.
Fast det jag hade gjort rätt mycket
till den tidpunkten, var att jag forskat en del om min farfar
som kämpat i Andra världskriget vid Guadalcanal.
Det var ett extremt blodigt slag,
och han pratade aldrig om det.
Inte med sina söner och inte med sin fru.
Ingen fick nånsin höra vad som hände där.
Min far fick alltså göra en rad efterforskningar
och han och hans bröder grävde en massa
och upptäckte att min farfar utsatts för
-de värsta tänkbara situationer... -I strid, ja.
...som man kan tänka sig som människa.
Då försökte jag föreställa mig vad som skulle hända
för att man aldrig mer skulle prata om det.
När jag tänkte så insåg jag...
...att det finns människor, just nu,
som tar rast mellan skiften på ett sjukhus
och drabbas av såna här trauman, just nu
som de troligen aldrig vill prata om igen.
Fattar du?
Och då tänkte jag
att det här kanske är ett tillfälle att berätta den historien.
Så som du väver samman det
med minnet
och vittnesbörd om din familjs historia,
och samtidigt erkänsla av dem som är hjältar idag.
Det är rörande. Jag försökte...
Känslan av harmoni i låten är annorlunda än i de andra.
Det var som att vi satt i samma rum
-och jobbade fram ackorden och allting. -Ja.
Din sång känns också annorlunda än de andra.
Det var ett tillfälle till, där jag bara var tacksam för att få vara musiker.
Typ som: "Det är för det här jag spelar." Ungefär som...
Ja, så kände jag med för den här låten.
Det var som: "Hur kom det sig att det gled ihop så fint?"
Jag känner ofta med detta album
att det funnits gånger i mitt liv, då det fallit sönder på ett melodiskt sätt
och jag inte kunde kontrollera hur saker och ting gick fel.
Inget jag gjorde satte stopp för det.
Det kändes som jag knuffats ut ur ett flygplan
och försökte klamra mig fast vid luften
fast universum bara gjorde som det brukar.
Mitt liv plockas i sär, och jag kan inte göra nåt åt det.
Det är en knäpp situation, för, ända sen vi började göra musik ihop
var det som att samma universum tvingade allting på plats igen.
Och inget kunde jag göra åt det.
Det är en sån där knäpp grej som får en att tänka på livet en del
och den här nedstängningen kunde mycket väl ha fått mig att förlora förståndet.
Istället tror jag det här albumet var som en livboj för oss båda.
spår 14: betty av taylor swift & william bowery
Nåt av det bästa med den här plattan är
att det finns en trilogi.
Treenigheten i "betty", "august" och "cardigan" är allihop...
Vi gjorde "august" ihop. Vi gjorde "cardigan" ihop.
-Vi tre gjorde "betty" tillsammans. -Det är perfekt.
"betty" var... Jag hörde hur Joe sjöng
hela refrängen ur "betty" i ett annat rum.
Ja.
Jag sa bara: "Hejsan!"
"Jag gör det här professionellt."
-Hejsan. -"Jag skulle verkligen vilja prata lite."
Det steget hade vi aldrig tagit
för varför skulle vi ens ha skrivit en låt ihop?
Jag trodde ni bara drev när du sa: "Joe och jag har skrivit en låt."
Och jag sa: "Vadå?" Jag trodde det var nåt som
du vet, folk skriver gulliga låtar om sina djur och förhållanden.
"Nej, vi har skrivit en riktig låt," sa du,
och jag sa: "Vadå?" Sen sände du den till mig...
Det var första gången vi hade ett samtal
där jag kom in och sa: "Hör du,
det här kan bli riktigt knasigt och vi kanske avskyr det.
Eftersom vi sitter i karantän och inget annat händer
kanske vi kunde testa vad som händer om vi skriver en låt ihop."
Han sjöng refrängen, och jag gillade det jättemycket
med en mansröst, och ur ett manligt perspektiv.
Jag gillade att det faktiskt lät som en ursäkt.
Jag har skrivit så många låtar ur ett kvinnoperspektiv
om att vilja ha en manlig ursäkt
att vi beslöt att göra det ur en tonårskilles synvinkel.
Han ber om ursäkt efter att han förlorat sitt livs kärlek,
för att han var dum.
Påstått dum.
Nej, han var dum.
Enligt internet vet vi inte vad det rör sig om.
-Han har varit dum. -Nej, jag menar...
Vi skrev det och jag bekräftar. Han var korkad och dum.
Okej, jag vet ju inte vem William Bowery är.
spår 15: peace av taylor swift & aaron dessner
När du sände mig instrumentaldelen av den här sången "peace"
var det första ord jag tänkte:
det här är så som "peace" -frid - låter.
Den har en sån fantastisk basgång
som fick mig att känna: "Detta är lugn. Det är 'peace', frid."
Sen tänkte jag att man borde börja med det uppenbara
och tänka ut hur det kunde berättas på ett spännande vis
så att det kontrasterar mot titeln.
Typ: "I could never give you peace"
på ett oerhört fridfullt instrumentalt spår.
Därför skickade jag det, för du hade sagt:
"sänd allting till mig, även det mest otippade som du har".
Sen kunde du skriva en låt
som inte bara har det, men är ett underbart...
Det är en sån fin kärlekssång, som påminner om den...
...osäkerhet som finns i en relation, typ: "Kommer det här att...
Kan jag ge dig frid? Kommer du att bli nöjd med mig,
fastän, du vet, att allt kan hända?"
-Ja. -Men man hör ju övergången ändå.
När jag hörde den
och att du spårade upp all knäpp timing, och alla knäppa ackordändringar,
då kändes det som: "Vi klarar vad som helst.
Vi kan åstadkomma vad som helst, eller så."
Det knuffade vårt samarbete framåt i det ögonblicket.
Och jag: "Okej, det här är en knasig resa, vi kan bara..."
Ja, den här låten är oerhört personlig för mig
för det finns tillfällen då jag känner
att i allt som jag har kontroll över
kan jag framställa mig som en som inte lever ett onormalt liv.
Det försöker jag med varje dag.
Varje dag: "Hur gör jag för att
mina nära vänner och familjen
inte ska se elefanten i rummet som är det normala livet?"
För jag vill inte ha nån elefant i rummet.
-Nej. -Fattar du?
Om du ska stanna i mitt liv måste det få finnas en viss mängd
av sånt som jag inte kan förhindra.
Jag kan inte förhindra ett telefonsamtal tidigt på morgonen
som berättar vad som står i tidningen idag.
Jag rår inte för att det står en snubbe med ett jätteobjektiv
tre km bort och tar bilder med teleobjektiv.
Jag kan inte förhindra att sånt händer.
Den här låten handlar om det: "är det liksom nog?
Är det som jag har kontroll över nog
för att liksom blockera det jag inte kan stoppa?"
Ja.
Det berör mig alldeles väldigt att höra den här låten
och veta att en massa folk tyckte om den
fast de inte pratar om samma saker som jag.
De talar om mänsklig komplexitet.
Ja. Jag älskar det på plattan i allmänhet, och i den låten i synnerhet.
För jag tycker...
Jag har lidit av depressioner i livet
och jag är svår att leva med i en relation
eller att vara gift med, för jag går så upp och ner.
Jag rår inte för det, det är nåt kemiskt som händer då och då.
Musiken är ett sätt att hantera det på.
Den där låten fångar liksom skörheten i hur det är
att ha en relation med nån som kanske känner frid, eller ej...
Fast det är ju min tolkning.
Nån som man vill förse med frid.
-Ja. -Nån som man älskar
och då vill man att de ska känna så mycket frid som möjligt
och förlika sig med faktum att du kanske inte är deras bästa val,
-men ändå är nåt de skulle välja? -Ja.
spår 16: hoax av taylor swift & aaron dessner
Ordet "hoax" - bluff - älskar jag
för att det innehåller ett "x", och jag älskar dess utseende
och jag gillar ljudet av det.
Jag tror att eftersom det är sista spåret på plattan
förkroppsligar det allting som det här albumet står för.
Som bekännelser, att införliva naturen,
känslomässig flyktighet och på samma gång tvetydighet,
kärlek som inte bara är enkel.
Det är det mest symboliska, poetiska
och flera såna saker som den här personen betyder för dig.
Jag minns att jag bad dig om råd för den här låten.
Ja, tror inte du...
För dig var det olika saker
och det blev ett ögonblicks tvivel eller så.
Jag tror jag sa:
"Men om inte alla dessa känslor riktar sig till samma person?
Om jag skriver om flera, olika väldigt spridda situationer?"
En handlar om kärlek,
och en om en affärsuppgörelse som sårade mig mycket.
En berör en sorts relation med nån som jag betraktar som familj,
men som blev väldigt skadlig.
Och jag minns...
-Det här är ett ögonblick... -Du tänker på Matt.
Ja. När Matt, The National och Matt Berninger...
Låtar handlar ju ofta om mer än en sak, som ett mynt med många sidor.
Det gillar jag och tänkte:
"Det här känns annorlunda, men även som..."
Jag gillar det här att du inte var helt säker.
Jag hade absolut ögonblick av tvivel.
Det var ögonblick som: "Så här gör jag inte så ofta.
Jag vet oftast exakt vad jag skriver om."
Jag blev riktigt glad när du knuffade mig framåt:
"Nej, gör det som du känner dig obekväm med."
För det är det som gör att låten sticker ut.
Den där raden om "you know it still hurts underneath my scars
from when they pulled me apart." Alla som känner mig vet
-vad jag sjunger om där. -"But what you did was just as dark."
Alla har väl en sån situation i livet
där, ja, man släpper in nån som lär känna dig
och sen vet exakt hur de ska såra dig.
Ja.
Det där om att ärret har vuxit över, men det gör ändå ont.
De har ändå fantomsmärtor.
Ja.
Det som låter som kärlek för mig är:
"Don't want no other shade of blue but you.
No other sadness in the world would do."
För mig låter det som riktig kärlek.
Som: "Vem vill du vara ledsen med?
Vem vill du ta hand om när de är ledsna?"
Typ: "Grå himmel varenda dag, stannar du ändå?"
Ja.
Ett, två. Ett...
bonusspår: the lakes av taylor swift & jack antonoff
Jag tycker "the lakes" är som ett slags vittnesbörd
om det som jag vill fly ifrån
och där jag såg mig själv sticka iväg.
Vi åkte till Lake District i England för några år sen.
Vad är det för nåt?
Det är i England och på 1800-talet
fanns det en massa poeter där, som William Wordsworth
och John Keats som tillbringade sin tid där.
Det var ett poetdistrikt, med konstnärer som flyttade dit
och man retades med dem och drev med dem för det
för att de var excentriker och underliga figurer
som bestämde att de ville leva där.
Jag minns när vi åkte, att jag tänkte:
"Jag ska få se det här.
Man bor i en stuga
och det växer blåregn utanför,
och man bara...
Visst flydde de så där. Visst gjorde de så där."
Det blev som ett eget samhälle av konstnärer som gjorde samma sak.
Sen har jag i hela min karriär ända sen jag var 20
skrivit om den här backup-planen i en stuga.
-Du har alltid skrivit om det. -Jag har alltid skrivit om det.
Du har alltid skrivit om att fly.
Ja. "the lakes" handlar egentligen om
folk som, för hundra år sen
hade samma exit-plan och genomförde den. De gjorde det faktiskt.
Jag besökte William Wordsworths grav
och satt där och tänkte: "Du gjorde det faktiskt."
-Ja. -"Du bara gjorde det.
Du gav dig av, och fortsatte skriva
men du tog inte med dig det som tog kål på dig."
Såna saker lämnade du kvar på riktigt.
Det är faktiskt det övergripande som jag kände
när jag skrev folklore, det är
att jag kanske inte kan resa till The Lakes just nu,
eller åka bort överhuvud taget, men jag kan göra en inre resa dit
-och då funkar den här flyktplanen ändå. -Du har ju din egen version av det.
Det innebär för mig ett hopp för vårt gemensamma verk,
inte: "Jag kan inte, jag är slut."
Det är: "Jag har funnit nånting som det är värt att fly med."
-Och en person att fly med. -Och en person.
För mig är det ett jättestort, allvarligt påstående om hopp
att allt som jag ger namn åt är litet jämfört med denna kärlek.
Ja, det är den perfekta...
Jag trodde det var det perfekta sättet att lägga dit sista pusselbiten
just när folk förväntade det allra minst.
Ja.
För "hoax" som slutlåt på plattan
var spännande i några veckor,
men sen ville jag faktiskt komma med det riktiga slutspåret,
vilket är den här låten, "the lakes" som visar exakt vad...
Det är det övergripande temat för hela albumet.
Om att försöka fly, om att ha nåt värt att beskydda,
om att försöka skydda sin egen mentala hälsa
och säga: "Kolla. De gjorde det redan för hundra år sen.
Jag är inte den första som känner så här. De gjorde det också."
Det är ett riktigt starkt påstående just nu.
Tanken på att sticka iväg och fundera ut
hur man kan bli av med det som inte funkar i ens liv
är vår tids tema.
-Ja. -Om man inte tänker på det
då vet jag inte vad man tänker på.
Det där tar vi.
Jättevackert.
Whisky?
Den här vägen till whiskyn.
Plattan spelades in här, i min studio och i ditt hus.
Ja.
Har du namngivit den?
Ja, jag tror den heter Kitty Committee Studios på plattan.
Det funkar.
Ja, för jag har katter som slåss i bakgrunden,
-här på sängen. -Jo, jag kände katt-vibbarna, ja.
Sen var katterna det enda folket... Laura fick katter.
Katterna gick ut och in, för om jag stängde dörren om dem
-jamade de. -Ja.
De måste få vara frigående katter.
-Ja. -Ja, fria från burar.
Hör ni! Sluta nu!
Benjamin börjar, och Olivia avslutar det.
Han är dubbelt så stor som hon, men hon är en riktig kämpe.
Det brukar vara Benjamin och Olivia som har de här...
Jag kallar dem marshmallow-krigen.
Ingen blir skadad, men det är en massa...
En massa sånt här.
Det var absurt.
Ja, riktigt absurt,
men samtidigt den bästa inspelningen.
Ja. Det är ett riktigt coolt sätt att ha gjort en platta.
Det är det.
Undertexter: Eva Söderqvist