Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
21. mai 2020 los angeles i california
Ok, så klokken er 08.30.
Og du spør: "Hvorfor er jeg våken?" Det er en ganske lang historie.
Jeg begynte litt uventet å skrive det nye albumet,
og da hadde jeg innstillingen:
"Jeg skriver bare sanger i karantene", og så er de...
Det ble bare til et album veldig fort
og på en nydelig måte, helt overraskende.
Og dermed...
Du kan ikke gå i studio fordi de er stengt, og jeg har bare spilt inn der.
Andre gjør jo dette hele tiden,
så det er ikke så spesielt, men det gir meg hetta.
Vi har bygd et hjemmestudio hos meg.
Så det er som... I dag skal jeg spille inn vokalen hjemme hos meg selv.
Jeg gleder meg til det.
Ok, der borte er innspillingsbåsen min,
og på den andre siden av veggen... Laura!
lydtekniker på folklore
-Hei. -Ja.
Jack?
Helvete heller.
Det er som om du er her, men du er i New York.
Jeg får hetta. Vi har aldri gjort dette.
Dette er sprøtt.
den 24. juli 2020
utga taylor swift folklore, hennes åttende studioalbum
under covid-19-nedstengningen
spilte musikerne den inn langt fra hverandre,
mens albumet ble lagd i long pond studio
taylor og de hun samarbeidet med kunne aldri spillet albumet sammen...
før nå
long pond studio, nord i staten new york, september 2020
-Den første dagen i samme rom. -Skål. Ja.
Det første øyeblikket.
Det er så rart.
Jeg tror at da nedstengningen kom,
følte jeg meg tiltaksløs og uten noe formål og...
Det var de tre første dagene.
Og så husket jeg
-da vi møttes ett år tidligere. -Ja.
På The National-konserten. Etterpå pratet vi.
grunnlegger av the national og big red machine - medprodusent
Du var så hyggelig. Jeg sa: "Hvordan skriver dere sanger?"
Du sa: "Vi bor på ulike steder, så av og til lager jeg låter
og sender dem rundt og sender dem til Matt."
Og jeg tenkte for meg selv:
"Om det var mulig å jobbe med noen jeg er fan av,
som jobbet sånn, ville det vært kult."
Så stengte alt, og jeg sendte deg en melding.
"Hei, vil du jobbe? Er du i det humøret nå?"
Jeg tenkte: "Jeg vet ikke om denne er ekte. Jeg er ikke sikker."
-Virket det som en venn... -"Er det noen som later som? Nei."
En av grunnene til at det appellerer til meg er fordi...
bleachers - medprodusent
...når alle systemene i livet faller fra hverandre,
har man to muligheter. Enten å prøve å få dem til å fungere
eller å si: "Jeg stikker ut en ny kurs" og begynne å tenke nytt.
Og jeg syns at det var spennende å bruke karantenen til å si:
"Alt er kaos, så jeg skal gjøre om på det."
Ja.
Jeg fortalte det bare til plateselskapet én uke før utgivelsen.
-Hvordan var den telefonen? -Den var fantastisk.
Jeg trodde at det ville bli stressende, og at jeg liksom måtte reise meg
med skjelvende hender og si: "Jeg vet hva jeg gjør.
Det ikke er noen stor singel, og jeg gjør ikke en stor popgreie, og..."
Men plateselskapet sa: "Vi er med på det uansett hva du vil lage."
Er du klar til å spille hele?
Jeg tror at det er viktig at vi spiller den.
Det må til for at jeg skal skjønne at det er et ordentlig album.
-Det virker som en illusjon. -Ja.
-Har aldri jobbet sånn med et album. -Ikke jeg heller.
-Ja. -Jeg vet ikke om jeg vil gjøre det igjen.
Jeg vet ikke om album skal lages sånn.
Det fungerte bare nå.
Det er noe ved den totale usikkerheten i forhold til livet
som skaper en engstelse som ikke gir seg,
men det er en annen del som på en måte frigjør
det presset man pleide å føle.
For hvis vi er nødt til å omjustere alt,
bør vi starte med det vi elsker høyest først.
Jeg tror at det var det vi gjorde med dette uten å være klar over det.
-Helt klart. Det er hele poenget. -Ja.
Om alt skal falle fra hverandre, lag en plate.
Jeg var glad vi gjorde det, for det viste seg
at alle trengte å gråte ut, i tillegg til oss.
spor 1: the 1 av taylor swift og aaron dessner
Jeg følte at du fanget opp stemningen på hele platen med den sangen.
Når det gjelder hvordan "the 1" starter:
"I'm doing good. I'm on some new shit. Been saying 'yes' instead of 'no',"
Jeg tenkte: "Snakker hun om å skrive sanger med meg
og alt annet samtidig, eller noe..."
Jeg tror at den har en dobbelt betydning.
Å starte albumet med ordene:
"I'm doing good. I'm on some new shit. Been saying 'yes' instead of 'no'."
Det gjelder situasjonen sangen er skrevet om,
der du forteller en tidligere kjæreste om hvordan livet ditt er nå
og prøver å være positiv.
Men også hvor jeg er kreativt, som er: "Jeg sier bare ja.
Jeg utgir et album på verst mulig tidspunkt.
Jeg lager ting med noen jeg har hatt lyst til å lage noe med
så lenge jeg har vært fan av The National.
Jeg skal bare si 'ja' til ting."
-Ja. -Og det fungerte.
spor 2: cardigan av taylor swift og aaron dessner
Nydelig.
-Det var så morsomt. -Ja.
Herregud. Dette er så gøy.
Dette er virkelig så fordømt gøy. Vet dere det?
-Vet dere hva dette er? Kjempegøy. -Ja, det var nydelig.
spor 3: the last great american dynasty av taylor swift og aaron dessner
Da du sendte "last great american dynasty",
hadde jeg ønsket å skrive en sang om Rebekah Harkness
siden 2013, tror jeg.
Jeg fant aldri måten å gjøre det på for jeg hadde aldri en låt som kunne
inneholde hele historien om noens liv
-og bevege seg mellom generasjonene. -Ja.
Da jeg hørte den, sa jeg: "Nå har jeg sjansen.
Nå skal det skje. Jeg kan skrive historien til Rebekah Harkness."
Den sangen er et folklore-øyeblikk for meg,
fordi den ikke er om deg, men bare handler om deg.
Det er den fortellerteknikken du har i countrymusikk, der du har...
Denne fyren gjorde dette Så gjorde denne kvinnen dette
Så møttes de Og ungen deres var meg
Akkurat. Ja. "Og jeg var den fyren som jeg har snakket om."
"Jeg var barnet." Som er det beste.
Du hører på countrysanger, og du bare skjelver overalt. Hele kroppen.
Selv om du ikke snur på det før på slutten,
og historien er om en annen, syns jeg den er avslørende.
Jeg syns at den er dypt personlig.
Det treffer deg virkelig når du hører slutten.
Takk.
-Den er kjempebra. -Jøss.
spor 4: exile (med bon iver)
av taylor swift, william bowery og justin vernon
Skulle ønske de andre låtskriverne var her. Justin Vernon og William Bowery.
Justin er en av de aller beste.
William traff jeg ikke.
Det har vært masse diskusjon om William Bowery og identiteten hans,
fordi det ikke er en virkelig person.
-Er det ikke? -Jack.
-Jeg bare tøyser. -Dette ville fortsatt i det uendelige.
Hva?
-Hvem? -Når?
William Bowery er Joe, som vi vet.
Og Joe spiller piano helt nydelig, og han spiller alltid
og finner på ting og skaper ting.
Og "exile" var helt sprøtt,
for Joe hadde skrevet hele den pianodelen...
Og han sang hele Bon Iver-delen.
Herregud.
Teksten også?
Han sang den bare sånn hele det første verset er.
-Jøss. -Så jeg var helt trollbundet
og spurte om vi kunne fortsette å skrive den.
Det var opplagt at det burde være en duett
fordi han har en dyp stemme og den hørtes bra ut sunget i det registeret.
Og vi er virkelig store Bon Iver-fans, ikke sant.
-Så kult. -Vi vet at Aaron kjenner ham.
Men jeg var for redd til å foreslå det.
Da jeg sendte den til Aaron, sa jeg:
"Dette er forhåpentligvis en duett. Jeg vet ikke med hvem.
Hvem kan det være? Hvem tror du ville være bra på denne?"
Han sa: "Jeg tror at Justin ville elske den."
Du sa: "Å ja? Det kunne være interessant."
-Jeg kunne ikke si det. -Skjedde det virkelig?
Nei, jeg kunne ikke si det.
For om jeg hadde sagt det, og han hadde gått til Justin,
og han hadde sagt nei, ville det gjort for vondt.
Interessant.
Da vi snakket om det, sa jeg: "Han vil nok bli inspirert av dette."
Og så sendte vi den til ham, og han ble det.
Og så prosessen med å jobbe med den og det han sendte tilbake.
Han skrev... Vi ba ham ikke om å skrive noe.
-Men han skrev... -Han skrev et fantastisk stikk.
Han skrev...
...og hele den delen.
Jeg tenkte hele tiden: "Dette blir ikke noe av.
Justin vil skifte mening, for dette er ikke en del av min virkelighet.
Det er umulig at dette vil skje.
Han spiller inn vokalen og bestemmer seg for at han ikke vil være med."
Og så skjedde det aldri.
Han er bare på albumet, og han er så kul, og dette skjer.
på grunn av pandemien, opptrer justin vernon fra eau claire i wisconsin
spor 5: my tears ricochet av taylor swift
Hvor starter vi? For meg starter alt sammen med "my tears ricochet".
Ja. Kronologisk er det den første.
Jeg skrev den alene.
Og den er helt klart en av de tristeste sangene på albumet.
Ja, jeg tror at det er en av de beste sangene du har skrevet.
Takk.
Som er grunnen til at den har fått æren av å være spor fem.
Ja, det er stressende å velge spor fem,
men jeg visste fra starten av at det ville bli den.
-Den er på en måte om karma. -Ja.
Det er en sang om grådighet.
Det er en sang om hvordan noen kan være din beste venn
og ledsager og den du stoler mest på i livet,
og at vedkommende kan bli din verste fiende
som kan såre deg, fordi du stolte aller mest på dem.
-Det verste sviket. -Ja.
Den minner meg om folk som skiller seg,
der personen de lovet å være sammen med for alltid,
blir den de bruker mesteparten av sin tid på å snakke dritt om.
Ja, og det er det største sviket der noen ødela deg innenfra.
Da jeg skrev den, gikk det opp for meg at i alle superhelthistoriene
er heltens største nemesis skurken som pleide å være bestevennen hans.
Ja.
Sånne ting.
Når du tenker på det, tenker du på
at det fins et nydelig øyeblikk på begynnelsen av et vennskap
der disse menneskene ikke aner at de en dag vil hate hverandre
og virkelig prøve å få has på hverandre.
Det er fryktelig trist og fælt.
Det er sangens fugleperspektiv som jeg syns er unikt,
fordi begge er gode, men av og til skriver du veldig i øyeblikket.
Du sier: "Dette skjedde, og dette føler jeg."
Jeg elsker det, men denne sangen,
det er interessant at den var først,
for det ble et tema for albumet, den er tilbaketrukket.
Den er tilbaketrukket og kommenterer hele opplevelsen.
Det er veldig sterkt for meg.
spor 6: mirrorball av taylor swift og jack antonoff
Det er mange sanger på folklore som henviser til hverandre,
og et sånt tilfelle som jeg liker, er at hele sangen "this is me trying"
blir henvist til igjen i "mirrorball".
"I've never been a natural. All I do is try."
Jeg husker at den var interessant for deg å skrive.
Du sa det, og du gjorde det, og du sa:
-"Bør jeg si det?" -Jeg sa: "Er det for sant? Er det..."
Og med "mirrorball", av og til når jeg skriver til innspilt musikk,
så starter jeg den og ser umiddelbart scenen.
Og dette var en av de tilfellene der jeg bare så
en ensom diskokule, blinkende lys, neonskilt,
folk som drikker øl i baren,
noen få som er igjen på dansegulvet.
Bare en trist, ensom opplevelse i månelyset,
midt i en by du aldri har vært i.
Og jeg tenkte:
"Ok, vi har speilkuler midt på dansegulvet fordi de gjenspeiler lyset.
De har blitt knust en million ganger, og derfor er de så skinnende.
Vi har sånne folk i samfunnet også.
De henger der, og hver gang de knuses, underholder det oss."
-Ja. -"Og...
Og når du lyser på dem, blir de denne glitrende, fantastiske tingen,
men mye av tiden, når de ikke er rampelyset,
er de fortsatt der oppe på en pidestall, men ingen ser på dem."
Det er en myte vi elsker, og skaper for folk.
Det er hele...
-"Vær knust nå." -Vær knust nå.
"Gjør det gøy. Så trist. Så kult. Så trist."
-Men når lyset er av, ha det bra. -Ja.
Det er en metafor for å være berømt, men også for så mange som må føle seg...
Alle føler at de må være noe for visse mennesker.
Du må være ulike utgaver av deg selv for ulike mennesker.
Ulike utgaver på jobben, ulike for venner,
ulike utgaver av deg selv for ulike venner.
Ulike utgaver av deg selv for familie.
-Ja. -Alle må være falske...
...eller føler at de på en måte må være falske.
Og det er en del av å være menneske, men er også utmattende.
Og du finner ut at alle har evnen til å bli hamskiftere.
-Ja. -Men hva gjør det med oss?
Det er også første gang, og en av de få gangene,
der den tiden vi lever i faktisk beskrives i en tekst.
Jeg tror at pandemien og nedstengningen og alt det der,
går som en rød tråd gjennom albumet, fordi det
lar deg føle følelsene dine og er et produkt av isolasjon.
Det er et produkt av alt dette, grublerier om
hva vi er som mennesker, bla, bla.
Men dette er første gang jeg sier:
"They called off the circus, burned the disco down
when they sent home the horses and the rodeo clowns."
Jeg skrev den da jeg fant ut at konsertene var avlyst.
Men jeg går stadig på stram line.
Jeg gjør fortsatt alt for å få deg til å le av meg.
Jeg innser at jeg skriver all denne musikken, jeg prøver fortsatt,
og jeg har en unnskyldning til ikke å gjøre noe,
men jeg gjør det ikke og kan det ikke
-og vet ikke hvorfor. -Du skjønner det ikke.
For meg er det grunnen til at den er noe flott lagd under en pandemi,
fordi den ikke handler om den.
Den handler om hva som skjer med en artist når man lever under en pandemi.
-Ja, du begynner... -Du begynner å drømme.
Akkurat.
spor 7: seven av taylor swift og aaron dessner
Med sangen "seven", så jeg tilbake på, jeg har alltid lurt på...
Når jeg ser et barn ha et raserianfall i en butikk,
sier en del av meg: "Jeg skjønner.
Når sluttet jeg å gjøre det når jeg var sint?
Når sluttet jeg å bli så rasende at jeg kastet meg ned på gulvet
og kastet frokostblanding på mamma?"
Det slutter jo ikke, men hvor blir det av?
-Ja. -Den følelsen.
Vi har den fortsatt, men hvor er den nå?
Ideen er, se meg for deg før jeg lærte høflighet.
Jeg pleide å skrike når jeg ville.
Vi kan jo ikke ha raserianfall hele tiden,
og vi lærer at det ikke er riktig, men det er noe som går tapt der også.
spor 8: august av taylor swift og jack antonoff
Det er rart å jobbe med deg.
Og nå skjønner Aaron det. Nei, jeg mener det, fordi det er:
"Her er sangen og stikket. Dette er et bedre stikk. Det er perfekt.
Så er det noe etter stikket, og det kommer..."
-Jeg skrev det i opptaksbåsen. -Ja! Denne rekken av...
Men da jeg hørte hele det lappeteppet bli en helhet, var jeg bare...
Jeg elsker det du gjorde med den sangen.
Takk, jeg elsker det du gjorde med den.
I tankene har jeg kalt jenta fra "august"
-for Augusta eller Augustine. -Fint.
-Jeg har kalt henne det. -Det endrer det for meg.
Hun har vært navnløs, men det er forandret.
Det som skjedde i tankene mine, var at "cardigan" er Bettys perspektiv
20 eller 30 år senere, når hun ser tilbake på kjærligheten som var så stormende.
I tankene mine endte Betty og James opp sammen.
Ikke sant?
Hun ender opp med ham, men han var fæl mot henne.
Men "august" var opplagt om
den jenta James var sammen med denne sommeren.
Hun virker som hun er slem, men hun er ikke egentlig det.
Hun er en følsom person som virkelig falt for ham.
Og hun prøvde å virke kul og som hun ga blaffen,
fordi jenter må gjøre det.
Og hun prøvde å få ham til å tro at hun ga blaffen,
men hun trodde at det de hadde, var virkelig.
Og så går han tilbake til Betty.
Så den ideen at det fins ei slem, skurkaktig jente
i enhver situasjon som tar typen din,
det er bare en myte fordi det er vanligvis ikke tilfellet i det hele tatt.
Alle har følelser og vil bli sett og elsket.
Alt Augustine ville ha, var kjærlighet.
Jeg elsker det ved "august". Det er ikke en drøm. Selv om det høres sånn ut.
Situasjonen føles veldig kjent.
-Å bli revet med sånn. -Ja.
Sangen startet med at jeg hadde skrevet i mobilen min:
"Meet me behind the mall", jeg ville ha det i en sang.
Jeg elsket det.
spor 9: this is me trying av taylor swift og jack antonoff
Jeg har tenkt på avhengighet og på folk som,
enten de lider av en mental sykdom
eller av avhengighet, så sliter de i hverdagen.
Ingen gir dem et klapp på skulderen hver dag,
men hver dag kjemper de aktivt mot noe.
Men det er så mange dager der ingen anerkjenner dem for det.
-Ja. -Og derfor,
hvor ofte må noen som fører en sånn kamp inne i seg,
ønske å si til alle i rommet:
"Dere aner ikke hvor tett jeg er på å gå tilbake til mørket,
-dere aner ikke." -"Dere vet ikke
hvor tøft det er å komme til et punkt
-som dere fortsatt syns er elendig." -Ja.
Det tenker jeg mye på.
Ideen om å gjøre sitt beste, eller å prøve å gjøre det,
er noe bare personen vet, og du vet når du gjør det.
Og det er så tøft, det hører jeg i den sangen,
når du gjør ditt aller beste, og det ikke er godt nok.
-Ja. -Og det er det sjelden.
Ja.
Men det er en veldig isolerende følelse,
noe jeg syns er pussig, fordi det er det som forbinder oss alle.
For vi gjør alle vårt beste og føler at det ikke er godt nok.
Jeg hadde en idé om at det første verset var om noen som er i en livskrise,
og bare har prøvd og mislyktes
og prøvd og mislyktes med forhold,
har ødelagt ting i forhold til folk de er glade i, har skuffet alle
og har kjørt til et utsiktspunkt, et stup,
og sitter i bilen og sier: "Jeg kunne...
Jeg kan gjøre hva jeg vil nå, og det kan påvirke alt for alltid."
Men personen rygger og kjører hjem, og...
Jeg elsker det. Ideen at ikke å kjøre utfor stupet, er å prøve.
-Ja. -Som er den endelige måten å prøve på.
Ja. Og det andre verset er om
noen som følte at de hadde store muligheter i livet.
Det fins mange mekanismer når vi går på skolen,
på videregående eller college, for at vi skal være flinke og få anerkjennelse.
Og jeg tror at mange slutter på skolen,
og de har ikke så store muligheter til å få en stjerne i boka.
Og du må ta alle disse avgjørelsene og bane deg vei,
og det fins ikke noen bestemte fag du kan ta og det...
Jeg tror at mange føler at de blir oppslukt av det.
Så jeg tenkte på en person som er fortapt i livet
og begynner å drikke, og prøver å la være hele tiden.
Ja.
spor 10: illicit affairs av taylor swift og jack antonoff
Dette var det første albumet der jeg ga slipp på behovet
for å være 100 % selvbiografisk,
for jeg tror at jeg følte at jeg måtte det,
og jeg følte at fansen trengte å høre
en historie om livet mitt uten overskriftene.
Og det endte med å være litt begrensende
for det ligger så mye mer i det å skrive sanger
enn bare det du føler i din ene historie.
Og dette var første gang jeg var...
Det ble påvirket av at jeg så filmer hver dag.
Jeg leste bøker hver dag. Jeg tenkte på andre hver dag.
Jeg befant meg utenfor mine egne, personlige ting.
Dermed endte jeg med...
Det jeg liker best med dette albumet,
er at det får eksistere på egen hånd, uten bare å være:
"Folk hører på det fordi det forteller dem noe de kunne lest i en tabloid."
Interessant.
For meg føles det som en helt annerledes opplevelse.
spor 11: invisible string av taylor swift og aaron dessner
Altså, "invisible string".
Da jeg først hørte sporet du sendte meg,
tenkte jeg: "Jeg må skrive noe som passer til det",
og jeg fant ganske fort ideen om skjebnen.
For av og til går jeg ned i et kaninhull
ved å tenke på hvordan ting skjedde, og jeg elsker den romantiske ideen
om at med hvert steg du tar,
kommer du ett steg nærmere dit du skal være.
Ledet av denne lille usynlige tråden.
Jeg husker da jeg kjøpte den lille gitaren med en gummistol,
som du også har nå, men den har en...
Du kjøpte og sendte en til meg, og den...
Det var utrolig da jeg åpnet denne nydelige...
Er den fra 50-tallet?
Fra sent på 50-tallet, og den er bygd om
så stolen demper strengene, og den høres gammel ut.
Og den skriver på en måte sanger for deg, fordi den er så morsom å spille på.
Det var den første jeg skrev med den,
og så skrev du denne utrolige sangen som handler om skjebnen,
og det var enda et øyeblikk da jeg følte at det oppsto et sammentreff
mellom oss, og en helt vill kjemi.
Du tok nøyaktig det jeg hadde skrevet,
og det var som om vi skrev det sammen i et rom.
Jeg husker at jeg skrev den etter å ha sendt en babygave til en eks.
Og jeg tenkte: "Jøss, livet er bra."
Og jeg husker at jeg tenkte at dette er virkelig et tegn på at livet er bra.
spor 12: mad woman av taylor swift og aaron dessner
"mad woman."
Første gang jeg hørte den pianobiten du hadde skrevet,
følte jeg... Den har disse illevarslende strykerne under seg.
Jeg tenkte: "Dette er kvinnelig raseri. Det må være en sang om det.
Jeg må få dette til å bli om kvinnelig raseri."
Og så tenkte jeg at det som gjør en mest sint når man er kvinne,
er forsøket på å drive en fra vettet når...
I mange århundrer skulle vi godta menns oppførsel i stillhet.
Ikke sant? Man skulle i stillhet godta alt en fyr bestemmer seg for å gjøre.
Og ofte når vi, i en opplyst tilstand
og en modigere tilstand, nå, reagerer på dårlig mannlig oppførsel
eller at noen gjør noe som bare går helt over streken,
og vi reagerer, så blir den reaksjonen behandlet som det som var galt.
Ja.
Det har vært situasjoner med...
i det siste, med noen som er skyldig i dette i livet mitt,
og det er en person som får meg til å føle,
eller prøver å få meg til å føle, at jeg er overtrederen
fordi jeg beskytter meg mot det han gjør mot meg.
"Jeg har ingen rett til å reagere, ellers er jeg sprø.
Jeg har ingen rett til å reagere, ellers er jeg sint.
Jeg har ingen rett til å reagere, ellers går jeg over streken."
Så du ga meg det musikalske grunnlaget for det poenget
jeg har prøvd så hardt å finne ut av.
Hvordan sier jeg hvorfor dette føles så ille?
spor 13: epiphany av taylor swift og aaron dessner
Jeg følte at albumet burde ha et øyeblikk med strykere,
fordi vi nærmet oss slutten, og alt var piano og akustisk.
Du er så flink til å arrangere strykere, og du vet, Bryce er et geni.
medlem av the national strykerarrangement for folklore
Jeg følte at det burde være et øyeblikk der
det kom en sang som ikke lignet noe jeg hadde lagd før,
og der jeg kunne bruke det talentet jeg vet at du har.
Da jeg hørte den, husker jeg at jeg tenkte:
"Kanskje jeg skal fortelle en idrettshistorie."
Jeg hadde akkurat sett The Last Dance, og jeg var...
Jeg tenkte på alt i form av idrett
og vinnere og underlegne og sånne ting, men faktisk,
det jeg hadde gjort veldig ofte
frem til da, var å finne ut ting om bestefaren min
som kjempet på Guadalcanal under andre verdenskrig.
Det var et ekstremt blodig slag,
og han snakket aldri om det.
Ikke med sønnene sine og ikke med kona si. Ingen fikk høre hva som skjedde der.
Og derfor måtte faren min undersøke mye, og han og brødrene hans gravde mye,
og de fant ut at bestefaren min opplevde
noen av de verste situasjonene du kan forestille deg som menneske.
Og jeg prøvde å forestille meg hva som kunne skje,
som ville gjøre at du aldri kunne snakke om det.
Da jeg tenkte på det, innså jeg
at det fins mennesker her og nå
som får en pause på tjue minutter mellom vaktene på sykehuset,
og som opplever sånne traumer akkurat nå, som de nok aldri vil ønske å snakke om.
Ikke sant?
Og jeg tenkte bare at dette kanskje er en mulighet til å fortelle den historien.
Måten du fletter dette sammen på,
med minner og vitnesbyrd om din families historie
og deretter en erkjennelse av hvem heltene er i dag,
det er så rørende, og jeg prøvde...
Følelsen av harmoni er annerledes enn i de andre sangene.
Og igjen var det som vi gjorde det i samme rom
-og utarbeidet akkordene. -Ja.
Og måten du synger på, føles annerledes enn de andre sangene.
Enda et øyeblikk da jeg følte meg takknemlig for å være musiker.
-Eller: "Derfor spiller jeg musikk." -Jeg følte også det med denne sangen:
"Hvordan falt dette på plass og ble en helhet?"
Med dette albumet føler jeg ofte,
det har vært tider i livet hvor ting har falt fra hverandre så systematisk,
og jeg kunne ikke kontrollere det som gikk galt, og ingenting stanset det.
Det føltes som å bli skjøvet ut av et fly, og jeg kavet i luften på vei ned,
og at universet bare gjorde sin greie.
Det tar fra hverandre livet mitt, og jeg kan ikke gjøre noe.
Det rare er at siden jeg begynte å lage musikk med deg,
har det føltes som at universet tvang ting til å falle perfekt på plass,
-og jeg ikke kunne gjøre noe. -Ja.
Det er en av de rare tingene som får deg til å tenke over livet,
der nedstengningen kunne vært en tid da jeg gikk helt fra vettet,
og i stedet tror jeg at dette albumet ble en flytebøye for oss begge.
spor 14: betty av taylor swift og william bowery
Noe av det jeg liker best med platen, er at den har en triologi med tre.
Treenigheten med "betty", "august" og "cardigan" er alle...
Vi lagde "august" sammen. Vi lagde "cardigan" sammen.
-Alle tre lagde "betty" sammen. -Det er perfekt.
Og "betty" var... Jeg hørte Joe synge
hele det fullt ferdige refrenget til "betty" i et annet rom.
Ja.
Og jeg tenkte: "Hallo."
"Dette er jobben min."
-Hallo. -"La oss ta en prat."
Det var et steg vi aldri ville ha tatt,
for hvorfor skulle vi noensinne skrive en sang sammen?
Jeg trodde du tullet da du sa: "Joe og jeg skrev en sang."
"Hva?" Jeg tenkte at det ville bli,
du vet, folk skriver søte sanger om dyrene sine i forhold.
Du sa: "Nei, det er en ordentlig sang." Da du sendte den, var jeg...
Det var første gang vi hadde en samtale der jeg kom inn og sa: "Hei,
dette kan bli veldig rart, og kanskje vi vil hate det,
men fordi vi er i karantene og det ikke skjer noe annet,
kan vi se hvordan det er å skrive en sang sammen?"
Han sang refrenget, og jeg syntes at det lød veldig bra
med en mannsstemme, fra en manns synspunkt.
Og jeg likte at det virket som en unnskyldning.
Jeg har skrevet så mange sanger fra et kvinneperspektiv
om å ville ha en unnskyldning fra en mann,
at vi bestemte oss for å lage den fra perspektivet til en tenåringsgutt
som sier unnskyld etter å ha mistet sitt livs kjærlighet fordi han var dum.
Angivelig.
Nei, han var dum.
Ifølge internettet vet vi ikke hva den er om.
-Han var dum. -Nei...
Vi skrev den. Jeg bekrefter det. Han var dum.
Jeg vet ikke hvem William Bowery er, så ok.
spor 15: peace av taylor swift og aaron dessner
Med sangen "peace", da du sendte meg instrumentalen,
var det første ordet jeg tenkte på, at dette er sånn fred høres ut.
Den har denne fantastiske basslinjen
som fikk meg til å føle: "Dette er ro, dette er fred."
Og da tenkte jeg, kanskje jeg bare skal begynne med det opplagte
og tenke på hvordan det kan fortelles på en interessant måte
som på en måte går imot tittelen.
Som: "I could never give you peace", over verdens roligste instrumentalspor.
Det er derfor jeg sendte det, for du sa:
"Send meg alt, inkludert den underligste ideen du har",
og så klarte du å skrive en sang
som ikke bare har en så nydelig...
Det er en så vakker kjærlighetssang som anerkjenner den...
...usikkerheten som fins i ethvert forhold, den: "Vil dette...
Vil jeg klare å gi deg fred? Vil du finne ro hos meg,
uansett hva som skjer?"
-Ja. -Men du følger også stikket.
Da jeg hørte stikket,
og at du fulgte hele den rare rytmen og de rare akkordskiftene,
føltes det som: "Ok, vi kan kanskje gjøre hva som helst." Dette er en...
Det drev samarbeidet fremover i det øyeblikket.
Der jeg tenkte: "Dette er et snodig kappløp. La oss bare..."
Ja. Jeg tror at denne sangen er ekstremt personlig for meg,
fordi det hender at jeg føler,
med alt jeg kontrollerer,
at jeg kan gi inntrykk av at jeg ikke har et uvanlig liv.
Og det prøver jeg hver dag.
Hver dag: "Hvordan får jeg meg selv,
sammen med venner og familie og de jeg er glad i,
til ikke å se den store elefanten i rommet så jeg får et normalt liv?"
For jeg vil ikke ha elefanten i rommet.
-Ja. -Du skjønner?
Om du skal være i livet mitt, føles det som det er ting
som følger med det, som jeg ikke kan stanse.
Jeg kan ikke stanse at du får en telefon om morgenen som sier
at tabloidene skriver dette i dag.
Jeg kan ikke noe for at det er en fyr med et kamera med stort objektiv
som tar bilder av deg med telelinse på tre kilometers avstand.
Jeg kan ikke stanse at det skjer.
Og dermed sier denne sangen: Er det nok?
Er det jeg kan kontrollere, nok
til å stenge ute det jeg ikke kan?
Ja.
Så det gjør meg veldig emosjonell å høre denne sangen
og vite at mange kjente seg igjen i den
som ikke snakker om det samme som jeg snakker om.
De snakker om det kompliserte ved mennesket.
Jeg elsker det ved platen generelt og denne sangen spesielt.
Fordi for meg, handler den om...
I livet mitt har jeg lidd av depresjon, og jeg er vanskelig å ha et forhold til
eller å være gift med, fordi jeg går opp og ned.
Jeg kan ikke gjøre noe med det. Det er noe kjemisk som skjer.
Og musikken er en måte jeg takler dette på.
Og den sangen beskriver på en måte hvor skjørt det er
å være i et forhold med noen som kanskje ikke føler fred,
eller... Men det er min tolkning.
Og noen som man vil gi fred til.
-Ja. -Noen du er glad i,
så du vil at de skal ha så mye fred i livet sitt som mulig,
og å forene det med at du kanskje ikke er den beste når det gjelder det,
-men vil de likevel ha deg? -Ja.
spor 16: hoax av taylor swift og aaron dessner
Ordet hoax er et annet ord jeg elsker,
fordi jeg elsker at det har en "x", hvordan det ser ut og hvordan det lyder.
Fordi denne sangen er den siste på albumet,
legemliggjør den alt albumet er tematisk sett.
Som tilståelser, å ta med naturen,
følelsesmessig omskiftelighet og dobbelthet på samme tid,
kjærlighet som ikke bare er enkel.
Og den er den mest symbolske og poetiske,
og lister opp alle disse tingene denne personen er for deg.
-Jeg husker at jeg ba om råd med denne. -Ja, jeg tror ikke at du...
Den betydde andre ting for deg, og det var et øyeblikk da du tvilte.
Og jeg tror at jeg sa:
"Hva om ikke alle disse følelsene er om samme person?
Hva om jeg skriver om flere ulike, svært ødelagte situasjoner?"
En er om kjærlighet
og en handler om en forretningssak som virkelig gjorde vondt,
og en er om et forhold som jeg anser som familie,
men som gjorde vondt.
-Jeg husker det, det er et øyeblikk... -Du nevnte Matt.
Ja, da The National og Matt Berninger...
Sanger handler ofte om mer enn én ting eller mange sider av samme sak.
Og jeg elsker det, og jeg tenkte:
"Dette føles annerledes, og det føles også..."
Jeg likte at du ikke var helt sikker.
Jeg tvilte helt klart og tenkte: "Dette gjør jeg vanligvis ikke.
Vanligvis vet jeg hva jeg skriver om."
Og jeg ble glad da du dyttet meg fremover med:
"Gjør det som er ukomfortabelt."
Jeg tror at det er derfor den stikker seg ut.
Den linjen med: "you know it still hurt underneath my scars
from when they pulled me apart." Alle i mitt liv vet hva det dreier seg om.
Alle har en situasjon i livet
der du slipper noen inn, og de blir kjent med deg
og vet akkurat hvordan de skal såre deg mest.
Ja.
Der arret har grodd, men fortsatt gjør vondt.
-De har fortsatt fantomsmerten. -Ja.
Den delen som høres ut som kjærlighet for meg, er:
"Don't want no other shade of blue but you.
No other sadness in the world would do."
For meg høres det ut som det kjærlighet virkelig er.
"Hvem vil du være trist med? Hvem vil du ha med å gjøre når de er triste?"
"Grå skyer hver dag i månedsvis, ville du bli?"
Ja.
En, to. En...
bonusspor: the lakes av taylor swift og jack antonoff
Jeg syns at "the lakes" høres ut som et vitnesbyrd om det jeg ville rømme fra,
og hvor jeg så at jeg rømte.
Vi dro til Lake District i England for noen år siden.
Hva er Lake District?
Det er i England, og på 1800-tallet
tilbrakte diktere som William Wordsworth og John Keats mye tid der.
Det er var et område for diktere, og disse kunstnerne flyttet dit,
og de ble latterliggjort for det og gjort narr av,
som eksentrikere og rare kunstnere
som bare bestemte seg for å bo der.
Og da vi dro dit, husker jeg at jeg tenkte:
"Dette kan jeg forestille meg.
Du bor i et lite hus, og det er blåregn utenfor, og du bare...
Selvsagt rømte de sånn. Selvsagt gjorde de det."
De hadde et eget fellesskap av kunstnere som hadde gjort det samme.
Og i min karriere har jeg alltid, siden jeg var rundt tjue år gammel,
skrevet om en sånn alternativ plan jeg har om en hytte.
-Du har alltid skrevet om det. -Ja.
Du har alltid skrevet om å komme deg vekk.
Den handler om å kjenne seg igjen i folk som for hundrevis av år siden
hadde samme plan og gjorde det. Og de gjorde det faktisk.
Jeg dro til William Wordsworths grav
og bare satt der, og jeg sa: "Jøss, du gjorde det virkelig."
-Ja. -"Du gjorde det.
Du bare dro og fortsatte å skrive,
men du var ikke med på det som tok livet av deg."
Du etterlot de tingene fullt og helt.
Og det er egentlig det jeg mer enn noe følte da jeg skrev folklore:
Jeg kan kanskje ikke dra til Lake District akkurat nå
eller dra noe sted, men jeg drar dit i tankene,
-og fluktplanen fungerer. -Din versjon av den.
Det er for meg håpet i dette, det er ikke: "Jeg orker ikke dette. Jeg stikker."
Det er: "Jeg har funnet noe som er verdt å rømme med."
-Og noen å rømme med. -Og noen.
Og for meg er det en enorm, oppriktig erklæring om et håp
om at alt jeg har sagt, er veldig lite sammenlignet med den kjærligheten.
Ja, det perfekte...
Det var en perfekt måte å legge på plass den siste puslespillbrikken
når folk minst ventet det.
Ja.
For "hoax" som den siste sangen på platen,
jeg syntes at det var interessant i et par uker,
men så ville jeg ha den virkelige siste sangen på platen,
som er "the lakes" som viser deg nøyaktig hva...
Den er det overordnede temaet for hele albumet,
å prøve å rømme, å ha noe du vil beskytte,
å prøve å beskytte din egen fornuft
og å si: "Se, de gjorde det for mange hundre år siden.
Jeg er ikke den første som har følt dette. De gjorde det."
Det er en sterk erklæring akkurat nå.
Ideen om å komme seg vekk og finne ut
hvordan man fjerner ting som ikke fungerer i livet,
er historien om denne perioden.
-Ja. -Om du ikke tenker på det,
vet jeg ikke hva du tenker på.
Det burde holde.
Nydelig.
Whisky?
Denne veien til whiskyen.
Så platen ble spilt inn her, i mitt studio og hjemme hos deg.
Ja.
Har du gitt det et navn?
Jeg tror det heter Kattekomitestudioet på albumet?
Det fungerer.
Ja, for jeg har katter som slåss i bakgrunnen,
-på sengen. -Det var en sterk katteatmosfære.
Og kattene var de eneste... Laura fikk katter.
Kattene gikk inn og ut, for om jeg lukket døren,
-mjauet de. -Ja.
Så kattene må være frittgående.
-Ja. -Uten bur.
Hold opp, da, dere!
Benjamin starter alltid, og Olivia avslutter det.
Han er dobbelt så stor, men hun er flink til å slåss. Se.
Benjamin og Olivia har masse...
Jeg kaller det marshmallowkriger.
Ingen blir skadd, men det er mye... Det er mye sånt.
Det var sprøtt.
Det var virkelig sprøtt,
men samtidig har det vært min beste innspillingsopplevelse.
Ja. Det er bare en veldig kul måte å ha lagd et album på.
Ja, det er det virkelig.
Tekst: S. Marum